www.titlovi.com
Početak 16.veka:
Za mnoge Špance prinudjene gladju i nemaštinom da postanu vojnici, novootkrivene Indije nudile se snove o slavi i bogatstvu.
I mnogi su otišli nemajući šta da izgube sem svojih života. Bili su žestoki, arogantni, okrutni, često podeljeni zbog svadja i porekla.
Tražeći zlato, ubijali su bez žaljenja i umirali bez protesta...
Ali dok su napredovali ka nepoznatom, ovi su muškarci i žene nesvesno bacali
svetlo na jedan novi svet i čudesne poduhvate.
PREVEO: VLADOPER
INDIJE, 1538.
Zovem se Martin Davila, kraljev sam vojnik.
Danas je stoti dan od kako sam se iskrcao u San Lokaru,
da bih stigao u nove zemlje, tražeći slavu i bogatstvo.
Član sam ekspedicije u potrazi za Zlatnim gradom,
a kojeg Indijanci zovu Tezutlan,
čiji su krovovi, kako oni kažu, pravljeni od čistog zlata.
Da bi stigli do njega, proći ćemo kroz zemlje još nevidjene,
za koje još niko nije čuo i o kojimo još niko nije ni sanjao.
Da se zabeleže naše borbe protiv divljih Indijanaca,
opišu naše nevolje,
pobroje naši mrtvi,
opiše naša pohlepa
i da se izbegne zaborav koji nosi vreme,
kralj nam je poverio svoga pisara, školovanog Ulzamu.
4. april...
Posle okršaja sa divljim Indijancima u kome smo izgubili sedam ljudi,
nastavljamo prema mestu na mapi gde se nalazi Zlatni grad.
Mapu je napravio istraživč Ifigo Labastida, osam godina ranije,
pre no što se bolestan od groznice vratio u Puerto Kristo, gde je i umro.
Moj zadatak je da kao kraljev pisar, budem očevidac
da zapišem činjenice i postaram se da kad zlato bude nadjeno,
našem vladaru kralju pripadne njegova petina od ukupne sume.
Guverner Mendoza postavio je Don Gonzala de Bastana za vodju ove ekspedicije.
Obojica su iz Navare.
On je iskusan vojnik, ali njegove najbolje godine su davno prošle.
Mučen melanholijom, nepredvidljiv, neodlučan i preterano strog.
Da sve bude još teže, uprkos tome što su ga savetovali protiv toga,
poveo je sa sobom svoju ženu, Dofia Anu Bastan,
koja je mnogo mladja od njega.
Ona je lepa, dražesna i ima duh sanjalice...
Ljudima je ona privlčna ali i mrska,
jer smatraju da se Don Gonzalo trudi samo njoj da ugodi.
Drugi po činu, poručnik Goriamendi, provereni je veteran iz ovih Indija.
Naviknut na ovu klimu i nevolje ovdašnjih zemalja.
Očeličio se i postao poznat loveći indijanske robove.
Ljudi ga se boje i poštuju.
Skoro trećinu ove ekspedicije čine veterani kraljevih ratova u Italiji.
Narednik Bastaures je jedan od njih.
Za duhovne potrebe stara se Otac Vargas,
sumoran, nepopustljiv, fanatiean, crni fratar,
uvek u potrazi za podlim grešnicima.
Ostali su nedavno stigli iz Španije.
Hvalisava gomila ljudi koja se stalno raspravlja zbog porekla.
Prave grupe zemljaka da bi se izdvojili od ostalih. Pravi Španci.
Ali kada treba da se bore sa Indijancima ili da se suoče sa opasnostima,
sve te svadje nestaju i oni se bore zajedno.
Ljudi koji nemaju šta da izgube, a mogu sve da dobiju,
ako prežive ovu ekspediciju. Ljudi su to kojima nije sudjeno da život završe
orući neku neplodnu, suvu i od Boga zaboravljenu zemlju u Španiji.
Zato i traže zlato, da dočekaju starost kao plemići, nikome dužni.
Zato ae oni svaki komad zlata zaraditi
krvareći, izlažući se opasnostima, ranama i užasima.
Ona nije žena za tebe.
Karibi.
Romero, Mediano, Barbate i Martin Davila.
Idete u zaštitnicu sa narednikom.
Kurvin sin. Aragonci i Andalužanima uvek zapadne straža ili zaštitnica.
Čuli ste naredjenje. U zaštitnicu.
Ti bi trebao da izdaješ naredbe.
Ti da ćutiš.
Mediano, budi 50 koraka iza nas.
I? Šta se desilo Medianu?
Indijanci su ga iznenadili.
Pošto je on Aragonac, možda se usrao i takav usran pobegao.
Kaži to još jednom i na komade ću te iseci.
Hoaeš li moći?
ZLATO
Olite.
Kreni.
Gospodine, ako dozvolite, narednik i ja idemo prvi.
- Odakle si? - Estremadura.
Zemlja loša, ljudi dobri.
Danas smo izgubili vojnika Mediana u indijanskom napadu.
I vojnike Rekarta i Muntelu,
koje je proždralo čudovište koga urodjenici zovu kajman.
Medianov deo zlato, po njegovoj želji, pripašae mladom Pedru,
koji je obavezan da ga odnese Medianovoj porodici.
Vojnici Rekarte i Muntelas nemaju rodbine.
Njihov deo će se podeliti s onima koji budu živi, pošto nadjemo zlato.
Hajde da podignemo logor.
Kada je sveštenik tako blizu, to donosi nesreću.
Martine, ti ideš prvi na stražu.
U Puerto Kristu su pričali da ju je Don Gonzalo doveo iz nekog bordela na Kubi.
Nije me briga i da je kurva, Jevrejka ili Saracenka...
Kad budem bogat, želim ženu kao što je ona.
- Šta bi ti sa njom radio? - Sve. I od napred i od pozadi...
Više volim da platim kurve.
Pre ili kasnije se pokaže da su one jeftinije.
Marčena.
Odpevaj mi nešto.
''Majko, dolazim ti iz vrta topola
''Gledao sam kako se na vetru njišu
''Te topole u Sevilji
''Gde video sam moju divnu dragu.
''Majko, dolazim ti iz vrta topola
''Gledao sam kako se na vetru njišu
''Te topole u Sevilji
''Gde video sam moju divnu dragu.
Šta je bilo?
Napred, lovi!
''Te topole u Sevilji...
- Ko si ti? - Ja sam Heromiljo, pokršten sam.
Dolazim iz Puerto Krista, pričam sa Don Gonzalom.
Pusti ga. On je moja svojina.
Šta se dešava, naredniče?
Ništa dobro.
Pričaj sa svojim drugom iz Navare. Vidi može li da sazna nešto.
On svako veče provodi sa služavkom Dofia Ane.
Iturbe.
- Nešto se čudno dogadja. - Da i meni se tako čini.
Dofia Ana možda nešto i bude rekla La Pardi.
Ako joj je nešto rekla, saznaću večeras.
Idemo.
Rekoh da idemo.
- Želimo da razgovarama sa Don Gonzalom. - Ko me to spominje?
Martin Davila, kraljev vojnik, gospodine.
- Želo bih da govorim u ime ovih ljudi. - Nema se vremena za priču.
- Ipak nadjite vremena. - Mislim da vas je ova džungla smekšala.
Koliko znam, ove nove zemlje nisu osvojili kaludjeri.
Sa dužnim poštovanjem, ja ovde ne vidim nikakve kaludjere,
- ... već samo vojnike. - Iturbe, Navarac si kao i ja. Šta ti misliš?
Jesmo li mi sa vojnicima ili sa kaludjerima?
Ja sam napola Navarac, a sa dužnim poštovanje,
ne volim da me uporedjuju sa kaludjerima.
Vrlo dobro. Šta hoaete da znate?
Vesti koje je doneo Indijanac Heromiljo iz Puerto Krista.
Par dana nakon što smo krenuli iz Puerto Krista,
stigao je izaslanik poslat od podkralja, a da bi smenio guvernera Mendozu.
Novi guverner je poslao poteru za nama, pod komandom Don Huana Medrana.
Njegova naredba je da budem uhapšen,
okovan i poslat pod stražom, natrag u Puerto Kristo.
- Koji je razlog? - Podkralj je načuo o Zlatnom gradu i želi ga samo za sebe.
Bacio je u zatvor guvernera Mendozu,
optužujući ga za izdaju. A mene hoće da obesi.
To znači da ako nas Mendozina potera stigne, moramo zlato da delimo sa njima.
To je istina. Ali to je ona bolja mogućnost.
- A koja je lošija? - Da će nas obesiti zbog izdaje.
Don Gonzala, narednika, mene, jer smo vodje ove ekspedicije.
A onde će i vas sve da pobiju.
Tako neće morati da dele zlato sa vama.
Ne dopada mi se ni jedna od tih mogućnosti.
Ni meni.
Moraćemo da donesemo odluku.
Oni koji su za to da se nastavi, zajedno sa Don Gonzalom,
neka predju ovu crtu. Oni koji bi radije da sačekaju Don Medranovu poteru,
neka ostanu tu gde jesu.
Da bi izbegli nesporazume, oni koji predju crtu, neka znaju da nas taj korak
primorava da uzmemo oružje u ruke protiv onih koji nas progone,
a to nas vodi u pobunu protiv samog podkralja.
Pobuna protiv podkralja...
Ali ne protiv Boga, niti protiv njegove crkve,
jer ćemo mi da podelimo naša bogatstva sa njima.
I pomoći ćemo da se preobrate divljaci koji su u djavolovim rukama.
Gonzalo, mi smo u ratu. Ako ne zadržiš vlast, ubiće nas.
Ako ovaj školarac ne predje crtu, propali smo.
Predstaviće nas kao odmetnike koji su se pobunili protiv našeg kralja.
A to ne bih učinio ni za sve zlato ovoga sveta.
Ja predlažem da kao dokaz naše odanosti kralju,
povećamo njegov deo na dve petine.
Ima li koga da je protiv ovog predloga?
Onda ću da zapišem ovu odluku, tako će naš kralj imati belešku o tome.
Danas je šesti dan od kako smo saznali
da nas progoni Don Huan Medrano, po naredjenju podkralja.
I da su vojnici koje pratim, odbili da se odreknu kraljevine Kastilje.
Prema Labastidanovoj mapi, zlato je još uvek daleko.
Ali sada smo zadobili plen. Indijanske žene.
Kada ih nadjemo, one se dele medju vojnicima.
Ponekad to izaziva raspravu, ali oružje miruje.
- Čemu sva ta galama? - Vojnici se svadjaju, gospodine.
Raspravljaju se kojim će redom da spavaju sa Indijankama.
- Ne mogu da se dogovore. - Oslobodite Indijanke i rasprava će se završiti.
- To nije običaj. - Ali je sad korisno.
Čuo si Don Gonzala. Oslobodite te Indijanke.
Pustite ih.
- Bitango! - Šta si rekao, vojniče?
Vidim da vojnik Aresti, osim što je bandoglavi Biskajac,
takodje je podlac i kukavica.
Daj mu garotu.
Gospodine...
Ako ćete da me ubijete, koristite arkebuzu,
ili neka mi poručnik Goriamendi preseče vrat, on ima laku ruku.
Ali nemojte sa garotom.
To je nedostojna smrt za iskusnog vojnika koji se borio u toliko ratova.
Neka se zabeleži da će ovaj vojnik da bude ubijen garotom,
zbog vredjanja pretpostavljenih, kao i zbog pobune.
Zapišite i da je vojnik Aresti želeo da bude ubijen arkebuzom ili mačem,
ali da mu ta želja nije bila uslišena.
Neka se to zabeleži.
Iturbe, konopac.
Marčena, daj mu garotu.
Srećno.
- Iz kog si grada? - Iz Bermea.
Na kolena.
Misli na Bermeo, druže moj.
"Sveta zemlja."
"Majka džungla."
"Veliki duh."
Kažu da nisu samo krovovi napravljeni od zlata.
Takodje zidovi i podovi od kuća.
A ovi komarci...
Ovo čuva od buba i nepristojnih misli.
Ko si ti da pričaš o nepristojnim mislima.
Misliš da ne znam da se vidjaš svako veče sa onim Navarcem? Kako se zove?
Iturbe.
Ja sam služavka i mi smemo da radimo i ono što dame ne smeju.
On je samo vojnik...
Da.
Ali me gleda.
Kao i svi drugi.
Svi oni vas gledaju.
On me gleda drugačije.
- Arkebuze! - Siguran si? - Da, blizu.
- Gde? - To su Medranovi ljudi.
Ti i ti, proverite zaštitnicu. Hajdemo!
Idi sa njima.
S Božijom pomoći...
Grešnice.
Sad nisu samo vojnici protiv mene.
I Bog je protiv mene.
Ja znam njega. On je Ačače.
Jedan od Medranovih vodiča.
Koliko su udaljeni Medranovi ljudi?
Reci mi koliko su udaljeni ili ću te ubiti.
On više voli smrt od izdaje.
Ostavite ga meni.
On će govoriti.
Šta si mu rekao?
Ako kaže, njegova žena bude slobodna kada on umre.
Ako ne kaže, ja uzmem kada on umre. Mlada žena.
Koliko su daleko?
Jedan dan.
Šta misliš da će Medrano da uradi? Hoće li da udari pravo na nas?
Ne. Loš teren za napad. On traži prednost.
Mi ovde.
Medrano ovde.
On hoda brzo.
Ovde. Do male planine.
Kad on gore, mi dole...
- On napadne. - Kako to znaš?
On zna.
Bolje ići ovude...
i prevariti njega. Izgubiće nekoliko dana.
Ali...?
Zemlja Kariba.
- Prokleta džungla... - Vojnik. Ne ljuti se na džunglu.
Ako ti protiv nje, ona stavi ruku na tvoje grudi i izvuče srce,
Onda uzme mač. I ti više ne vojnik.
Ti lud čovek.
- Šta je? - Karibi. - Miroljubivi ili divlji?
Svi Indijanci divlji kad dodju vojnici. Ovo je njihova zemlja.
Ne vidim nijednog Indijanca.
Ali neću protiv Mediamana. On vidi i čuje stvari koje nama promaknu.
Ne, ne! Ako hteli da ubiju oni to mogli.
Možda prodjemo bez borbe.
Oni više uplašeni nas nego mi njih.
Mnogo uplašeni zbog ovoga. I tvog psa.
Slažem se sa Medimanom.
Dobro, proći ćemo bez pucnjave.
Ako napadnu, prvo plotun iz arkebuza.
Prenesi ovo ostalima.
Krenimo.
Poručniče!
Više nemojte da izdajete naredjenja za borbu bez mog odobrenja.
- Je li to jasno? - Jasno, gospodine.
Idemo.
Prvo će da ubiju Don Gonzala, onda i vas.
Morate da nadjete zaštitnika, a to ne može da bude onaj vaš vojnik.
- Ko može? - Ja znam, a i vi to znate.
- On još nema komandu. - Imaće je.
Kada? Nema vremena, ne možemo da čekamo.
- Onaj poručnik... - Poručnik, ne.
Ponašao bi se prema meni kao prema onim njegovim Indijankama u Puerto Kristu.
Bolje živi Indijanac nego mrtav hrišćanin.
- Moraš da mi učiniš uslugu. - Kakvu?
Vi ste ludi.
Zdravo, vojniče.
Gospodjo.
Pridji.
Zašto ste hteli da me vidite?
Da ti se zahvalim.
Dva puta si mi spasao život.
I da ti kažem kako ja nisam onakva kakvu me zamišljaju vojnici.
Znam.
Nisam ni ja više seljak.
Već dosta godina.
- Odakle si? - Iz Truhilja.
Ali sam odatle otišao kad sam bio jako mlad.
Nikad se tamo nisam vratio, a verovatno i neću.
Zašto si otišao?
Želeo sam da vidim sveta.
Da vidiš sveta...
Koji si ti srećnik.
Ja sam videla samo onu seosku kuću u Bastanu,
Puerto Kristo i ovo...
Nisu mi dali ni da vidim Sevilju, dok smo se spremali da otplovimo.
A ti si je video? Kakva je?
Ima tamo svega.
Ima i žena takodje, pretpostavljam.
Ali nijedna nalik vama.
Ja sam udata žena, vojniče.
Znam to.
Kako ti zavidim. Da.
Još kao mala, uvek sam maštala da vidim nešto novo i drugačije...
Ali nisam mogla. Moj otac je ugovorio
brak sa Don Gonzalo kad mi je bilo 14 godina i od tada nisam...
Ako budem te sreće da se živa izvučem odavde,
brzo ću biti samo jedna stara žena što čita'' Tirant el Blanka", po 100-ti put.
Šta ti radiš ovde?
"Čovek sam skroman, bez velikih zvanja..."
Pročitao si knjigu ''Tirante el Blanko''!
Čudan si ti čovek, vojniče.
Zato što čitam knjigu "Tirante el Blanko?"
Zbog toga ali i drugih razloga.
Da li vam dosadjuje? - Ne.
Pričali smo o njegovom rodnom gradu, poručniče.
Drago mi je... Don Gonzalo zahteva vašu prisutnost.
Dobro.
Šta to radiš? - Ne znam na šta misliš. - Da, znaš.
Ona je žena tvoga kapetana!
I tvoga takodje.
Koliko ćeš ga još braniti?
- Ne treba mi niko da me brani. - Da, treba ti.
I te kako...
Žao mi je, naredniče.
Neka ti ne bude žao. I budi na oprezu.
Nije ovo vreme da gubiš pamet zbog neke žene.
Čak i zbog nje.
Inače, poručnik... će te ubiti. I mene, takodje.
Opsednut je njome još od kako ju je prvi put video u Puerto Kristu.
Neću da idem u Navaru. Tamo je hladno. Smrznuću se.
Romero je pričao da u Zahari ima ribe... - Da, kako da ne...
Šta to ima u Zahari? Ribe i kurvi.
- I šta po tebi da radim celi dan, da zurim u tebe? - Onda Osuna. - Pa...
Zmija je ujela La Pardu!
Lezi tu dole.
Parda, šta ne valja? Šta se desilo?
Ne mogu da dišem!
Ne, ne... Budi mirna. Bićeš dobro, Parda.
- Ne, nemoj... Molim te. - Hoću da me sahrane.
- Sahranite je! - Rekao bih da smo u velikoj žurbi.
Zato i nismo sahranjivali naše mrtve.
Sahranite je.
Romero i Karvahal, sahranite je.
Ostali neka nastave.
Dovoljno je hrabar da starog vojnika nagradi garotom,
a suviše kukavan da obuzda jednu kurvu. To je rdjavo.
Ogovaranje je za žene. Ljudi govore glasno i pravo u lice.
Ljudi takodje izdaju naredjenja, a ne primaju ih od žena.
- Kurvin sine! - Spusti oružje.
- Kurvin sine! - Spusti oružje ili teško tebi!
Zajedno smo ratovali, ne prisiljavaj me...
Niko meni neće dati garotu kao Arestiju, samo zato što pričam istinu.
- Skloni mi se sa puta. - Romero. - Sklanjaj mi se s puta.
Makni se ili ću, Hristovih mi muka, da ubijem i tebe!
Marčena.
Daj mu garotu.
Pogledaj me.
Umrećeš kao vojnik.
Idemo.
Nemojte više da gubimo vreme.
Ovaj bogohulnik već gori u paklu.
Gade!
Zlo te uzima pod svoje, vojniče.
Vidim to u tvojim očima.
Šta vidiš u mojima?
U tvojim, sine moj,
vidim greh i žudnju za ženom drugog čoveka.
Oče, verujem da ima još i duša koje su u iskušenjima.
Ubiću ga skorih dana.
- A ja ću ti u tome pomoći. - Ne pričajte ludosti.
On je Božiji predstavnik na zemlji.
Ako on to jeste, onda neka i Bog sidje ovde.
I njega ću da ubijem.
28. april...
Činjenica da nam je Don Huan Medrano na tragu,
primorala je poručnika Goriamendija da pošalje Mingeza i Rodrigeza,
zajedno sa Indijancem Heromiljom, da pale vatre i ostavljaju tragove
koji će zavarati naše progonitelje.
Ali to nije jedina naša briga.
Don Gonzalova bezosećajnost i njegova slabost prema prohtevima Dofia Ane,
izazivaju ljutnju vojnike. Glasine o pobuni protiv njega su sve brojnije.
Danas je vojnik Viruez umro povraćajući crnilo.
Ti... Imam dva stvari da ti kažem.
- Slušam. - Prvo, da sam ja, Huan de Goriamendi, vojnik u potrazi za zlatom.
- I ja isto. - Ne.
Ti se boriš kao pravi vojnik, ali ne razmišljaš kao mi ostali.
- Niti tražiš ono što i mi. - A šta to ja tražim, ako smem da pitam?
Ti tražiš slavu i uspeh.
Mislio sam da nam je to svima zajedničko, čak i tebi.
Ja tražim zlato.
A zlato i slava ne idu uvek zajedno.
Dobro je to znati.
A šta je ta druga stvar koju si hteo da mi kažeš?
Verujem da je i tebe prilikom prelaska okeana, pogodila oluja.
- Izgubili smo tri broda u oluji. - Zaista loše.
Ali onda znaš, da bi se brod spasao od potonuaa,
moraš nešto vredno da baciš preko ivice palube.
Da bi brod ostao na površini. Da li me razumeš?
Razumem savršeno. I ne slažem se.
Neka je tako. Očekivao sam ovo.
Zato sam i hteo da ti kažem tu drugu stvar.
Ako mi se nadješ na putu,
nećeš naći na tvog saborca,
već na odlučnog vojnika.
Da li je to jasno?
Dobro.
Na mene ne računaj.
To je Heromiljo.
Šta je sa Mingezom i Rodrigezom?
Mrtvi, bila zaseda. Medranovi vojnici. Ja pobeg'o...
- Gde je Medrano? - Medrano, pogrešna staza.
- Izgubi dva ili tri dana. - Dobro je.
To su dobre vesti.
Naredniče potraži mesto za podizanje logora.
Kreni.
Naredniče...
Sad nemam vremena za priču.
Mediamano i Martin Davila idu u izvidnicu, a mi podižemo logor.
Što si me doveo ovde?
Ovde si siguran.
- Siguran od čega? - Da ne budeš ubijen.
Narednik te spasio jer tebe ubiju pred ženom.
Ako kreneš u logor, izgubiaeš se i umreti.
Čekaj. Tako je bolje i za tebe i za ženu.
Gonzalo, ne...
Gonzalo!
Prokleta izdajice!
- Sahranite ga! - Ja ću ga sahraniti.
Zajedno smo ratovali, toliko mu dugujem.
1. maj...
Jutro je smenilo zoru, posle ubistva Don Gonzala de Bastana.
Razlozi njegove smrti pokriveni su maglom
i tamom koje nam proriču još više nesreće i izdaje.
Izgleda da rdjavo znamenje okružuje ovu ekspediciju.
Ogromna džungla nas podseća svakog dana
da čovek nije ništa sem mosta izmedju silne večnosti i protoka vremena.
Danas je uginuo Besni pas, od indijanske otrovne strelice.
Poručnikova volja je da se njegov deo podeli
onima koji budu živi kada nadjemo zlato.
On je sada kapetan i ona mu pripada.
Zaboravi je.
Od Dofia Ane. Da je ne zaboraviš jer sada ne možete da se vidjate.
- Hoću da je vidim. - Imaš petlju.
Martin...
Molim te, neću da ti se zbog mene nešto strašno dogodi.
Posle ove večeri, drži se podalje od mene.
Jedna noć nije dovoljna, moja gospo.
Ne zovi me tako.
Ja nisam gospa.
- Ja sam ništa. - Nemoj tako da govoriš.
Žao mi je što ti nisam mogao pomoći.
I meni je žao.
Ali nisam znala... Želela sam da preživim...
Šta je bilo, bilo je. Ne muči sebe više.
Dosta.
Samo jedna noć.
Želim više od jedne noći. Mislim da želim svaku noć.
Bolje jedna nego nijedna.
- Moramo da budemo tihi. - Znam.
Budi pažljiv.
Moraš da ideš. Moraš...
Ovo će da nas oslobodi zlih duhova.
Imaš li ženu?
Ne. Mrtva.
Žalim.
Ja ne mogu više ni da se setim lica moje žene.
Skoro će da bude deset godina od kada sam je zadnji put video.
U Barbastru.
- Tvoj grad je Barbastra? - Jeste.
U Aragonu.
A tvoj grad? Kako se zove?
Nema ga više. Spaljen.
Naše delo?
Evo me.
Upravo sam bio u mom šatoru i osetio sam čudan zadah.
Kao od mrtva čoveka.
To je tvoj vonj, zar ne?
Ne može biti, jer sam ja živ.
Ne zadugo.
Nju nećemo da ubijemo, zar ne?
Neaemo.
Drage su mi žene.
To je Hrist, dete moje.
Hrist.
Vojnici...
Naš zadatak nije samo da nadjemo zlato.
Mi takodje moramo i da preobratimo ove divljake.
Ova devojka će da ostane sa nama, da primi Božiju blagodet.
Neka ovo svi preljubnici znaju...
Držite se dalje od nje.
Ona sada pripada Bogu, našem Gospodu.
Bogu i tebi, bitango.
Zlato.
Mediamano!
Ona kaže, jedan dan odavde.
Kastiljanski vojnik koji je tražio zlato.
To bi mogao da bude neki preživeli iz ekspedicije Tomasa de Ulue.
Labastida je rekao na samrtnoj postelji da je on jedini preživeli.
Možda je pogrešio.
Možda.
Tako mi Hrista i Svetog trojstva!
Ovo je grob Huana Tomasa de Ulue.
Dobar komandant.
Pokušao je da nas vodi do Zlatnog grada, ali...
sudbina je htela drugačije.
Kako si preživeo?
Bio sam tako teško ranjen da su Karibi mislili da sam gotov.
Kada su otišli,
ona me je spasila.
A ova deca... Jesu li hrišćani?
To su moja deca.
To je dovoljno.
Da, ovo je... Ovo je velika reka.
A dva dana odatle, na sever, ima jedna planina.
Iza nje je Tezutlan.
Šta je ovo?
Zovu ga ostrvo žena.
To je ostrvo gde ne živi nijedan muškarac, samo žene.
Jednom godišnje, dodju muškarci i one legnu sa njima.
Ako rode dečake, ubiju ih, a ako rode devojčice, zadrže ih.
Uče ih da ratuju. One su ratnice.
U borbi, predvode Indijance, kao njihovi kapetani.
Kažu da su bele i visoke, sa dugom kosom,
vezanom u pletenicu oko glave.
U borbi, jedna od njih vredi kao deset Indijanaca.
Tvoje lice, izgleda mi poznato.
Ubedjen sam
da smo se mi već sretali, na nekom drugom mestu.
To je moguae. Vea dugo sam vojnik.
Pustošenje Rima.
Može biti da smo se zajedno borili.
- Na stepenicama crkve Svetog Petra. - Da.
To je bilo tamo. Poklali smo prilično švajcarske garde toga dana.
- Da, jesmo. - I one sveštenike i fratre. - Tako je.
- Kako se zoveš? - Bastaures.
Narednik Bastaures.
Čekajte!
Ovo je kraljevski steg.
Don Tomas de Ulua ga je branio
do poslednjeg daha.
Siguran sam da ćete ga bolje iskoristiti nego ja.
Jesi li siguran da nećeš sa nama?
Sasvim sam siguran u to, sinko moj.
Kada mi je spasila život, osetio sam...
da su mi bogovi dali sjoš jednu priliku.
Bogovi...
- Da. - Mislio sam da ti hrišćanin.
I jesam.
Ali na moj način.
Misliš da je ovo život dostojan jednog hrišćanina?
Za ovoga hrišćanina, jeste.
Živim u miru, nikoga ne vredjam, niti mene iko vredja.
Nikome ne komandujem niti meni neko komanduje.
Star sam eovek i jednostavno, čekam smrt, ništa više,
ništa manje.
Do tada, živim ovde...
sa mojom ženom i decom.
A moji mrtvi drugovi će da budu zauvek sa mnom, u ovoj džungli.
- Šta je? - Ove ptice... vratile su se.
Uvek pobegnu kada se pojave vojnici.
Znaju da oni samo nesreću donose.
Ne, ovo je bolje.
Koje reči crtaš?
Život Manuela Rekena.
Kako je on stigao ovde iz Triana i odlučio da ostane i ima porodicu.
Šta je rekla?
Ona kaže da hoće tvoje dete.
Dete? Sa mnom?
Zašto?
Ona kaže, tvoje ruke vode bogovi.
Bog... Ne.
- Martin. - Šta je?
- Recituj mi onu pesmu. - Koju pesmu?
O biku koji odlazi u pustinju.
"Kao i bik što beži u pustinju
''Kad ga porazi njegov rod
'' I tamo čeka da mu se snaga vrati
'' I da zgromi onog koji ga ponizi
''Tako i ja moram biti daleko od tebe
''Jer lice tvoje mira mi ne da
'' I ne mogu se vratiti dok ne pobedim taj strah od lepote tvoje''.
Ne zaslužuješ da budeš pokrštena, grešnice!
Grešnice!
Gade!
Treba nam Bog na našoj strani.
Urazumi se.
Srećno.
Ostavljao je tragove za Medrana.
Spalili su ono selo i blizu su nam.
- Oni ne znaju koliko nas ima. - I?
- Daj mi par ljudi. - Zbog čega?
Bićemo mamac za njih.
- Uzmi Iturbu i još četvoricu. - Trebaće mi i gospodja.
Zašto?
Vojnici se zbune pred lepom ženom.
- To je istina. - Ako se gospodja slaže.
U redu.
Ali hoću oružje.
Sada ste kraljevi zarobljenici.
- Ko je zapovednik? - Ja.
- Ko si ti? - Martin Davila, kraljev vojnik i sadašnji narednik.
A ostali iz ekspedicije?
Mrtvi.
Svima im prerežite vratove.
Hoaemo li i ženu da ubijemo?
Ne, nemojte nju.
Ona je udovica i treba je utešiti.
Šta da radimo sa njima?
Mislim da bi trebali da prihvatimo one koji hoće da nam se pridruže.
Oni koji neće neka idu i pokušaju da stignu do Puerto Krista.
Ako nam se pridruže, moraćemo da delimo zlato sa njima.
Oni su nam braća po oružju, morali su da slušaju naredjenja.
Svaki od nas bi se mogao naći na njihovom mestu.
Oni će sigurno hteti da nas pokolju i uzmu nam zlato.
Dobro su se borili.
- Zaslužuju brzu smrt. - Gospodine...
Tamo ima zlata za sve nas.
Ja mislim da bi nam nekoliko vojnika dobro došlo.
U redu. Neka bude tako.
Oni koje hoae da nam se pridruže, jedan korak napred.
Oni koji hoće da se vrate u Perto Kriste, neka ostanu.
- Ime? - Huan Alonso.
Iz Leona.
Da li me se sećaš?
Neće on više tešiti udovice.
Po naredbi Goriamende, a uz pristanak svih vojnika,
da bi se išlo najkraćim putem prema zlatu,
ušli smo u zemlju koja pripada divljim Indijancima.
Na Labastidovoj mapi, ovi Indijanci su nazvani ''Divljaci sa tri greha''.
Oni ne veruju u Boga, sodomiti su i ljudožderi.
Uz Božiju pomoć, naši samostreli i arkebuze će nas zaštititi.
Slušaj me, vojsko...
Mladi Pedro, Ronkal, Kastro...
Idete napred, u izvidnicu.
Ti si iz Truhilja, zar ne?
Ako se ne vratim, moj deo zlata neka ide tebi.
Pod jednim uslovom...
Kad se vratiš u Španiju, da odeš u Zafri i predaš taj deo mojoj majci.
Ako moja majka ne bude živa, zadrži ga.
Uzmi.
Ako vas napadnu,
nemojte im živi u ruke.
Uprkos, inatu, ambicijama, svadjama,
i medjusobnom ubijanju kada nema neprijatelja,
mi jesmo vojnici, braća po oružju.
A to je dovoljna veza i razlog da ne napustimo Kastra,
Ronkala i mladog Pedra.
Iako nismo ni najmanje sumnjali u njihove muke i smrt,
odlučili smo da ih nadjemo, sahranimo i osvetimo.
- Koliko su daleko? - Nisu daleko. Oni su ovde.
U zaklon!
Drži se!
Zašto oklevaju da nas napadnu?
Čekaju da strah od otrovnih strela udje u srca tvojih vojnika.
Pevajte.
''Majko...
''Majko, dolazim ti iz vrta topola
''Gledao sam kako se na vetru njišu
''Te topole u Sevilji
''Gde video sam moju divnu dragu.
''Majko, dolazim ti iz vrta topola
''Gledao sam kako se na vetru njišu
''Te topole u Sevilji
''Gde video sam moju divnu dragu.
Jesu li otišli?
Jesu. Sada oni znaju, vojnici hoće borbu.
Oni se vrate u svoje selo. Brane žene i decu.
I kako će se oni boriti?
Oni vole da iznenade.
U zaklon! Brzo!
Ako odavde ne izidjemo, pobiće nas sve, jednog po jednog.
Koliko nam je arkebuza ostalo?
Šest.
Ograda se pomera.
Samo mirno, gospodo.
Mi smo imperijalni vojnici.
Paljba.
Sad!
Iturbe, Barbate,
nadjite im žene i decu.
Stanite.
Bili su sakriveni ispod jedne od koliba.
Sve ih pobijte, u ime Boga!
Šta to radiš, Martine?
- Ne. - Šta ti znači to ''ne''?
Sklanjaj se ili ću te sad ubiti.
Prokleti indijanski gade!
Bedni Indijanac...
Vreme je da napustimo ovo mesto.
Nakon velikih muka, izišli smo iz zemlje sa ''tri greha'',
gde su ostali mladi Pedro, iz Kastilje.
Ronkal, Navarac. Kastro, iz Estramadure.
Salas, Aragonac. Zabala, Navarac.
Žoao, Portugalac. Panizo, iz Estremadure.
Areta, Karvajal još pet od onih koji su su nam se pridružili, svi Andalužani.
Naš indijanski vodič, koga smo znali po imenu Mediamano, takodje je poginuo.
Njegovo pravo ime je bilo Čima, iz plemena Čose.
On me je učio divnim rečima i običajima njegove rase.
Neka počiva u miru.
Hoće li naš vladar čitati to što pišeš?
Nadam se tome.
Jesam li i ja zapisan?
Da li znaš da čitaš?
Malo.
Vidi.
Ovde.
"Don Gonzalo...
de Bastan...
u pratnji...
svog sluge,
Marčena."
Kad budemo našli zlato,
- ...ne vraćam se u Španiju. Ostajem ovde. - Zašto?
Jer kada vladar Španije bude ovo čitao, svi će znati da sam ja sluga.
Ali ako budem ostao ovde, ima svi da me znaju kao Don Diega de Marčenu.
Onda moraš da naučiš dobro da čitaš i pišeš.
U redu.
2. maj...
Dan kada nas je Bog napustio,
ili da budem tačniji, kada je On napustio zadnjeg čoveka
koji je bio na Njegovoj strani.
Sveštenik je upao u močvaru.
Pokušao je da se izvuče ali je potonuo.
Voleo bih da sam ga ja ubio.
Moj otac je bio sveštenik.
Budi na oprezu.
- Zbog čega? - Goriamendi i njegovi ljudi.
Iskoristiće svaku našu grešku da nas pobiju.
Oni mogu da nanjuše zlato i ne žele da ga dele sa nama.
Pre no što nas napadnu, razdvojiae nas.
Ko je sa nama?
Nas trojica.
A pisar?
Možda i Iturbe.
Oni ne žele svedoke.
Pazi se.
Mi smo na pola lige od one velike reke.
U tom pravcu.
Martin Davila, Barbate.
Idite napred da ispitate teren.
Idemo.
Šta to nameravate, poručniče?
- Da te ubijem. - Ali ja sam kraljev predstavnik.
E baš zato. Da nisi mislio da ću da delim zlato sa njime?
- On to ne zaslužuje. - Kurvin sine!
Kučko!
Zlato nije samo vaše.
Ovo će me boleti više nego tebe, vojniče.
Ovaj vojni sud koji činimo ja,
kao vodja grupe, narednik Martin Davila,
i vojnici znani kao Iturbe i Barbate,
osudili smo poručnika Huana de Goriamendu, na smrt, zbog pobune...
i izdaje.
Marčena, dželat, postaraće se da presuda bude izvršena u kraljevo ime.
- Ja više nisam dželat. - Ubij me ti. Kao vojnik vojnika.
Odvežite me, hoću da se prekrstim.
Tvoja reč?
Moja reč.
Požuri, Lorenco. Nikad nisam voleo da čekam.
Ti si onaj koji će sada da piše, zar ne?
Zapiši da ja nisam više dželat.
Idemo da predjemo reku. Ne gubimo vreme.
1.juni...
Pišem ono za šta sam sasvim uveren da su moje zadnje beleške.
Poverio sam moje zapise vojniku Martinu Davili, rodom iz Truhilja,
da ih on preda našem kralju, zajedno sa predvidjenom količinom zlata.
Izabrao sam njega jer je on iz Estramadure, čovek graničar,
ispunjen istraživačkim žarom, kao nekad Kortez.
Ako moje pisanje dodje u prave ruke u donese mi slavu, pozdravljam to.
Ako Tvorac ima druge namere,
onda ću nestati kao uveli cvet, bez ikakve slave.
Moja će slava da nestane u ovoj zemlji.
Dva indijanska plemena se bore. Ima ih mnogo.
Sakrijte se.
Stanite, stanite.
Sada vam ja naredjujem da me ostavite ovde.
Ne mogu da nastavim. Samo bih vas zadržavao.
Zlato je blizu.
Morate da ga nadjete. Bez njega, vi ste mrtvi.
Obesiće vas.
Sada je red na tebe da je nosiš.
Martin...
Nemojte da vas zlato izludi.
Dajte kralju njegov deo. Tako će sve da bude zaboravljeno.
Baš sve.
Ne.
Verujem u drugi život.
Hoćeš da ja to uradim?
Ne trudi se.
Blizu sam kraja.
Osećam miris mora.
Zlato.
Danas, 4. jula...
stigli smo u Tezutlan.
Za 62 dana,
prošli smo kroz okrutnu džunglu,
vodjeni zlom i prevrtljivom srećom.
Borili smo se nemilosrdno protiv urodjenika iz ovh zemalja
i ubijali se medjusobno zaslepljeni zlatom.
Pre no što završim sa pisanjem mojih sećanja, kako je tražio pisar Ulzama,
odlučio sam, da kao što su Azija i Evropa dobile imena po ženama,
tako i ovaj vrh sa koga smo ugledali Tezutlan,
bude znan od sada pa nadalje, kao planina Dofia Ane.
Isto tako ostavljam na znanje da je dana 8. aprila,
četrdeset ljudi i žena krenulo iz Puerto Krista.
- Danas, samo su dvojica ostala. - Nema ovde zlata.
To je samo jebeno žuto blato.
Kao keramika iz Anduhara.
Tako je.
Martine.
Sve što smo činili...
bilo je zaludu.
Kažu ljudi, da preko ovoga mora ima neko mesto, neki ga zovu Kina,
a neki ga zovu Kitaj...
I to je onaj put svile i bisera.
Mnogo duži od ovoga našeg.
I biće naš.
Ja, Martin Davila,
rodom iz Truhilja, vojnik i istraživč,
zauzimam ovaj okean i njegove obale
u ime kralja Karla V,
kralja sveta i španskih zemalja.
ZLATO
PREVEO: VLADOPER
Preuzeto sa www.titlovi.com