Naiset ja herrat, Patton Oswalt.
Kiitos. Riittää jo. Kiitos.
Kiitos, kaikki.
Kiitos!
Kiitos kaikille.
Voi hyvä jumala!
Kiitos tuosta. Vau!
Kiitos, että tulitte ja olette niin innokkaita,
ja iloisia, niin kuin...
Olen hyvin yllättynyt, että olette näin hyvällä tuulella,
varsinkin koska...
Näitte varmaan, mitä Twitterissä oli viisi minuuttia sitten.
Ette vai?
Ettekö?
Vitsi. Ei siellä mitään ollut.
Mutta sellaisessa maailmassa me elämme nykyään.
"Mitä hän teki? Mitä? Hetkinen. Miten niin?"
Voisin melkein keskeyttää ryöstön,
parina seuraavana vuonna.
Ase naamaan osoitettuna. "Lompakko tänne."
"Ota tästä avaimeni. Siinä se. Avaa Twitter."
"Mitä?" Lähtisin juoksuun.
Voisin selviytyä.
Aamuisin rutiinini on se,
että herätyskello soi puhelimessa.
Onko tullut puheluja tai tekstareita? Katson sähköpostin ja Twitterin.
Nyt jalkani ovat maassa ja päivä voi alkaa.
Nyt rutiini on edelleen sama, paitsi yhdeltä osin.
Onko puheluita tai viestejä? Katson sähköpostin.
Mutta nyt katson Twitteriä näin: "Voi paska!
Mitä se mies teki? Mitä se mies teki?"
Yhdistän kaikki suositut postaukset heti Trumpiin,
ja siitä tulee mielessäni paha asia.
Jos suosiossa ovat koiranpennut,
ajattelen Trumpin tappaneen ne. "Ne ovat kaikki kuolleet.
Jotenkin hän sai tapettua kaikki..."
Miten paljon peräsuolianne alkoi kiristää, kun...
Muistatteko, kun pari kuukautta sitten "Korean niemimaa" oli suosiossa?
"Mitä helvettiä tämä on?"
Kun näin sen, en edes heti ajatellut ydinsotaa.
Ajattelin: "Voi taivas. Se mies teki TV:ssä näin..."
"Voi taivas."
Hän varmaan vain...
...yritti selittää näkemäänsä MASH-jaksoa.
Sitten yhtäkkiä... ohjukset lentävät, tai jotain.
En tiedä, mutta...
Voi helvetti.
Miettikää nyt tätä! Miettikää...
Aloitin tämän vuoden määrätietoisena. Minun piti kohottaa kuntoa.
Piti treenata joka päivä. Piti vähentää sokeria.
Ensimmäiset 19 päivää,
teinkin niin. Olin sitoutunut siihen.
Sitten tuli 20. tammikuuta ja virkaanastujaiset.
"Paskat tästä. Ihan sama."
"Jäätelöä aamupalaksi."
Kuinkahan monta raittiina ollutta alkoholistia ratkesi viinaan, kun...
...kun...
Kun Trump laski kätensä Raamatulle.
Raittiiden vuosien kunniamerkit lensivät.
Kahdeksan leipää! Hienoa.
Yksi syy Trumpin epäsuosiolle on se,
miten Trump tuo esiin,
ettei maamme ole niin kehityksellinen ja edistynyt,
kuin haluamme uskoa.
Taisimme taputella itseämme selkään vähän liikaa,
valittuamme Obaman kahdesti.
"Olepa hyvä, maapallo.
Niin juuri. Olemme aivan mahtavia.
Tämä on Amerikka vuonna 2008. Olemme edelläkävijöitä.
Ole hyvä vaan. Tosi hieno juttu."
Obaman kahdeksan vuoden jälkeen,
oli aika valita joko pätevä nainen,
tai rasistinen, juustonaksujen värinen persläpi.
Ja... maassamme sanottiin...
"Katsotaan, mitä persläpi tarjoaa.
Ehkä... jotain uutta."
Emme voineet siirtyä mustasta miehestä naiseen. Se on liian iso harppaus.
Obamasta Hillaryyn siirtyminen,
olisi kuin laskuvarjohyppy, kun jalat osuvat maahan,
ja sydän hakkaa adrenaliinista.
Joku tulisi ja sanoisi: "Nyt mennään benji-hyppäämään."
Sitä sanoo: "Haluan löhötä sohvalla viikon,
syöden suolakeksejä ja katsellen Salaisia kansioita.
En voi lähteä heti benji-hyppäämään."
Trump on sama kuin sohvalla löhöäminen Salaisia kansioita katsellen.
Obaman ollessa presidentti,
monet ajattelivat salaa: "Musta mies!"
Sille tarvittiin rasistinen neutralisoiva väliruoka.
Valkoisen ylivallan sorbetti.
Kyllä meille vielä tulee naispresidentti,
joskus pian.
Mutta... Hei, hei, hei!
Älkää nyt!
Meille tulee naispresidentti.
Mutta muistakaa, että hänen kautensa jälkeen,
vaihtoehdoiksemme tulee hyvin pätevä homo,
sekä KKK:n jäsen, jonka farkut eivät peitä persettä.
Maassamme ajatellaan: "Mitähän KKK-tyyppi tarjoaa...
Ehkä hänellä on ideoita. Ne olisi kiva kuulla.
Hänen perseensä on esillä. Se on uutta.
Emme ole nähneet sellaista ennen."
Voin ymmärtää Trumpia.
Myötätuntoa en silti tunne.
Tiedän, miten Trump päätyi presidentiksi.
Niin tekin. Trump meni Obaman lehdistötilaisuuteen.
Obama vitsaili hänestä, ja Trump mietti:
"Ei. Otan sinun työsi. Vitut tästä. Minun kustannuksellani ei vitsailla."
Sitten hän törsäsi 40 miljoonaa.
Nyt hän sai sen työn, ja se työ on syvältä.
Hän haki sitä kiusallaan.
Minäkin olen tehnyt kaikenlaista vain ärsyttääkseni jotakuta.
"En minä tätä oikeasti halua tehdä."
Ymmärrän siis sen.
Varsinkin kun hänen elämänsä oli ennen tätä mahtavaa.
Lentokoneita, golfia ja ilotyttöjä.
Se oli täyttä hauskanpitoa.
Nyt hän joutuu keskustelemaan ulkomaankaupasta Luxembourgissa.
Trump haki presidentiksi, koska Obama pilkkasi häntä.
Se olisi kuin Rutgers-yliopiston kielitieteen ylin professori,
pilkkaisi David Lee Rothia.
David Lee Roth päättäisi:
"Minä otan sinun duunisi."
Sitten hän käyttäisi vuodessa kaikki rahansa,
saisi sen työn ja heittäisi kärrynpyörää kielitieteen osastolle.
"No niin. Kielitieteen ylin proffa. Timantti-Dave!
Kokkeli ja ilotytöt esiin."
Sitten joku sanoo: "Ei suinkaan. Nyt puhutaan vähäisestä toistosta,
1500-luvun germaanisessa runoudessa."
Dave sanoo: "Minä..."
"Eikö? Eikö mitään?
En minä... Okei, ei se mitään."
Siinä kaikki, mitä puhun Trumpista.
Minulle sanotaan usein: "Koomikot ovat varmaan onnessaan.
Trump on pressa. Siitä saa ilmaisia vitsejä."
Kyllähän siitä vitsejä saa,
mutta niitä on vaan niin helvetisti.
Se on väsyttävää.
Koomikkona olo Trumpin kaudella on sama kuin,
näkisi jonkun sekopään kadulla,
joka paskantaa jalkakäytävälle ja huutaa jotain Hitleristä.
Häntä katsoessa tulee heti mieleen hauska vitsi,
paskantamisesta ja huutamisesta.
Sen kääntyy kertomaan ihmisille, ja sillä välin,
mies onkin tehnyt paskasta sombreron.
Sitä on kääntynyt kertomaan vitsin paskasta jalkakäytävällä,
ja kaikki sanovat: "Ei, käänny ympäri.
Hän teki siitä sombreron. Kerro vitsi siitä."
Voi vittu!
Voin vitsailla Trumpin tekosista pari päivää sitten.
Kun tämä show tulee TV:stä, ajatellaan:
"Mitä? Mikä tuo juttu olikaan?
Trump otti juuri kullin esiin jouluvalojen syttyessä.
Mistähän sinä puhut...
Ai niin, se Pariisin juttu. Olinkin unohtanut."
Donald Trump on kuin hapankerma saunassa.
Ei pysty...
"Voi paska! Täytyy..."
Onneksi Trump on tuonut esiin,
valtavan epäkohdan maassamme.
Sille on tehtävä jotain.
Tarkoitan tietysti... valkoisten kansanmurhaa.
Niin juuri. Se on todellinen uhka.
Valkoisilla oli ennen 99,9 prosentin valta.
Viime vuosina se on tippunut,
96,4 prosenttiin.
Valtakautemme on loppumassa.
Luojan kiitos Trump toi nujerrettujen valkoisten äänen esille.
Kuinka julkea täytyy valkoihoisen olla,
että puhuu "valkoisten kansanmurhasta"?
Varsinkin jos puhuu juutalaisten,
intiaanien tai afroamerikkalaisten kanssa.
"Nyt minä ymmärrän sen päälle.
Tajuan sen viimein.
Ennen katsoessani Schindlerin listaa, joka on upea leffa,
en pystynyt täysin samaistumaan siihen.
Sitten tuli Force Awakens.
Siinä oli tummaihoinen sotilas. Piru vie.
Nyt ymmärrän, mitä Auschwitzissa koettiin.
Nyt ymmärrän.
Kun sen kypärän alta paljastui musta mies,
se oli meidän Kyynelten tiemme.
Nyt minä tajuan teitä."
"Rotu on pidettävä puhtaana!"
Toivottavasti tuota ei käytetä tämän ohjelman mainokseen.
Se olisi outoa.
"Patton Oswaltin Netflix special.
Rotu on pidettävä puhtaana.
Syyskuussa näette.
Tämä kannattaa katsoa."
Huono siirtymä.
Puhdasrotuisuudesta vouhkataan edelleen.
Puhdasrotuisuus kesti noin kymmenen minuuttia,
silloin kuin maan pinta jäähtyi.
Sitten kaikki alkoivat panna toisiaan,
ja nyt olemme mitä olemme.
Oletteko tavanneet jonkun, joka on todella kaukasialainen?
Tai tajuttoman aasialainen?
Tai älyttömän afrikkalainen?
Se on pelottavaa.
Puhdasrotuisen nähdessään miettii: "Pankaa nyt joku meksikolaista,
koska tämä on ihan liikaa.
Musta, valkea ja keltainen. Tulee mieleen pingviini.
Tarvitaan maanläheisempiä värejä!"
Olen tehnyt yhden jutun.
Sen nimi on 23andMe.
Se on eräs yritys. Syljetään kuppiin,
ja kuppi lähetetään joillekin nörteille.
Ne pyörittelevät sitä ja katsovat sitä mikroskoopilla.
Sitten he lähettävät takaisin maailmankartan,
johon on merkitty kaikki paikat, joista sylkemme DNA on tullut.
Tein sen. Lähetin sylkeä ja sain kartan. Avasin sen.
Siinä oli kaikki mahdolliset kalpeiden maat.
Joka ikinen...
Irlanti, Ruotsi ja Englanti.
Sitten siinä oli iso merkki Mongoliassa.
Kauanko isäni olikaan Vietnamissa?
Firmalle voi soittaa ja käydä kartan läpi.
Soitin, ja kerroin saaneeni kartan.
"Siinä on kaikki kalpeiden maat.
Miksi siinä on Mongolia?
Onko minulla DNA:ta Mongoliasta?"
Tyyppi puhelimessa ei epäröinyt hetkeäkään.
"Se on Tšingis-kaani."
Siis mitä?
"Olet sukua Tšingis-kaanille. Useimmat ihmiset ovat."
Kysyin: "Oletko tosissasi?" Hän sanoi: "Tšingis-kaani nai kaikkea."
"On jopa puita, jotka ovat sukua hänelle.
Hän ei tehnyt muuta kuin nai."
Tšingis-kaanin palleissa on täytynyt olla mieletöntä spermaa.
Hän käytti piukkoja nahkahousuja, jotka eivät hengittäneet.
Sellainen lämpö tappaa sperman.
Lisäksi hän ratsasti päivät pitkät.
Pallit satulassa musertuen.
Sitten hän valloitti kylän.
"Hei, kaikki. Nopea juttu. Olen Tšingis-kaani.
Ennen kuin teemme muuta, panen kaikkia.
Se on minun tapani. Panen kaikkia. Olen siinä hyvä."
Sperma miettii: "Miksi vielä jutellaan? Tehdään jo vauvoja."
Jos minä lähetän tekstarin pallieni lähellä, niin jälkeläisiä ei tule.
Minulla on heikko...
"Miksi lisäsit sen emojin, Patton. Nyt emme voi mitään.
Et voi siirtää geenejäsi eteenpäin."
Olen huono puolustamaan valkoista rotua.
Natsit, älkää pyytäkö minua joukkoihinne.
Olen huono sotilas.
Olen ollut tappeluissa, mutta ainoastaan ekstrana leffoissa.
Oikeasti en ole "ottanut osaa."
Se ei ollut tasapuolinen taisto.
En joutunut iskemään.
Kun katselenkin tappelua, niin lihakseni jännittyvät.
En ole se tyyppi, joka sanoo:
"Lopettakaa. Oletteko hulluja?"
Minä pysyttelen taka-alalla.
En osaa tapella.
Olen eläessäni nähnyt yhden oikeasti hyvän tappelun,
joka innosti ja rohkaisi minua,
ja antoi uskoa ihmisiin.
Se oli vuonna 2000.
Se oli joulun aikaa. Olin baarissa drinkillä,
Roxy-teatterin yläpuolella Sunset Boulevardilla.
Sen yläkerrassa on baari nimeltä On the Rox.
Tajuatteko vitsin?
Eli siis...
Siellä oli toimistotyöntekijöitä. Kaikki kännissä.
Roxy-teatterissa oli rock-konsertti.
Huumeita ja alkoholia.
Naapuritalossa on Rainbow Bar and Grill,
hevimetallibaari, jossa kaikki ryyppäsivät.
Kello tuli kaksi aamulla.
"Kaikki ulos. Hakekaa autonne. Baari on kiinni."
Kaikki baarit sulkivat samaan aikaan.
Toimistotyöntekijät, hevinkuuntelijat ja konserttivieraat.
Yhtenä kännisenä rysänä,
kello 2.00 Sunset Stripillä.
Siinä oli joukko ihmisiä puvuissa, selvästi toimistolaisia.
He odottivat pääsyä autoilleen. Yksi heistä oli,
noin 160-senttinen tummaihoinen mies, enkä voi tarpeeksi painottaa,
kuinka leveä hän oli.
Pulska lyllyvä pallo, jolla oli pulleat, pyöreät kasvot,
ja pienet pulleat kädet.
Hän jutteli kavereidensa kanssa iso sikari kädessään.
He seisoivat siinä juttelemassa.
Rainbow Bar and Grillistä tuli ulos kaksi isoa korstoa.
Hyvän näköisiä ja lihaksikkaita tyyppejä.
Puvut päällä, takki auki ja rinta esillä.
Yhdellä oli cowboy-hattu ja cowboy-buutsit.
Toinen oli jostain Lähi-idästä. Kultainen kaulaketju.
He olivat selvästi lähteneet ulos saadakseen pillua,
mutta pillua ei ollut herunut.
Heistä tuli sellainen fiilis,
että he aikoivat haastaa riitaa.
"Ihoni tulee koskettamaan toista ihoa tavalla tai toisella.
Yritin rauhallisempaa tapaa."
He tulivat ulos ja kävelivät toimistolaisten ohi.
Lehmipoika tönäisi tahallaan sitä tummaihoista.
Hän jatkoi matkaansa, kääntyi ja sanoi: "Katso eteesi".
Tummaihoinen vastasi:
"Katso itse. Minä seison paikallani. Sinä kävelet. Katso sinä eteesi."
Lehmipoika sanoi:
"Että mitä?"
Sen tummaihoisen sijassa olisin sanonut:
"Hyvänen aika. Minähän tässä tein väärin.
Anteeksi kauheasti. Alan katsoa eteeni.
Sinä voitit. Älä tapa minua."
Mutta tummaihoinen vastasi:
"Minun ei tarvitse katsoa eteeni, koska en kerran kävele.
Sinä kävelet. Katso sinä eteesi."
Lehmipoika sanoi: "Nyt riitti, kusipää.
Nyt lähtee buutsit."
Hän heitti buutsit jalastaan.
Niin ei tapahdu tarpeeksi usein...
On hienoa, kun joukko toisilleen tuntemattomia pitää yhtä,
vaikka he eivät muuten olisi ystäviä.
Kun kehiin tulee vielä suurempi mulkero,
he ovat hetken ystäviä, koska vastassa on se mulkero.
Yhtäkkiä joukossa sanottiin: "Sanoiko hän heittävänsä buutsit?
Kuulitteko? Vai niin."
Sekä Nation of Islamin jäsen että skini sanoisi:
"Sanoiko hän heittävänsä buutsit? Eikö sanonutkin?
Luulin kuulleeni hulluja."
Eli siis,
lehmipoika oli paljain jaloin asfaltilla,
lähestyen kuin käärme,
lyhyttä, leveää, pulskaa tummaihoista.
Hän näytti hyvältä. Taisi osata kungfua.
Hän siirtyi lähemmäs.
Tummaihoinen ei reagoinut.
Hän vain seisoi siinä sikari kädessään ja katseli.
Lehmipoika tuli aivan lähelle ja pani kätensä miehen takinkäänteelle.
Tummaihoinen...
Hän ei laskenut sikaria kädestään, mikä vaivaa minua edelleen.
Lehmipojan käsi oli takilla,
ja tummaihoinen... nosti hänet ilmaan.
Enkä tarkoita, että näin...
Nosti vain ilmaan ponnistelematta ollenkaan.
Hän piteli tyyppiä päänsä yllä,
ja pudotti äkkiä maahan.
Lehmipoika ei ollut ajatellut,
että hänet nostettaisiin kenenkään pään ylle sinä iltana.
Hän putosi vain puolitoista metriä,
mutta hän ei ottanut millään vastaan pudotessaan.
Kaikki mäjähti asfalttiin. Nenä, leuka ja polvet.
Veri roiskui.
Hän oli selvästi niin tuskissaan, ettei tieto ehtinyt aivoihin.
"Nouse vain ylös."
Hän nousi siis heti ylös, ja hän...
Hän yritti edelleen solvata. "Haista vittu. Anna tulla!"
Hän pysyi hädin tuskin pystyssä.
Hänen kaverinsa sentään tajusi sanoa:
"Tämä on hyvä näin. Kiitos." Hän nappasi kaverinsa buutsit.
"Mennään taksiin." Kaveri selveni heti.
"Nyt äkkiä taksilla kotiin."
Hän työnsi kaverinsa taksiin, ja he lähtivät.
En voinut lakata tuijottamasta tummaihoista miestä.
Kun tyypit lähtivät, hän kääntyi vain sanomaan kavereilleen:
"Tuodaanko muffinsseja maanantain pikkujouluihin vai..."
Hän ei sanonut tapahtuneesta mitään.
Mietin, että mitä hittoa minä juuri näin.
Tuijotin häntä hetken kunnes tajusin,
että hän on voimanostaja.
Todelliset voimanostajat,
näyttävät vartaloiltaan pulleilta.
Kroppa on kuin iso hauis.
Hauis, jossa on kulli ja jalat.
Se oli hänelle tuttu liike. Nosto ja pudotus.
"Mikä on paras näkemäsi tappelu, Patton?"
"Se oli kuin Street Fighter -peli. Nosto ja kuolema.
Siinä koko..."
Selvä.
Hulluksi tulemisesta puheen ollen, olen kertonut tämän usein,
ja yleisö ajattelee samoin.
En siis ole ainoa, jolle käy näin.
Olemme kaikki saaneet robottipuheluita.
"Kiinnostaisiko mahtava lomaosake?"
Sitä lyö luurin kiinni. Hiton robottipuhelu.
Viime aikoina olen saanut pari puhelua,
joissa naisen ääni sanoo: "Hei, mitä kuuluu?"
Vastaan: "Hyvää."
Nainen sanoo: "Hetkinen, kuulokkeet ovat huonosti."
Sitten hän korjaa kuulokkeitaan. En siis ole ainoa.
Sanon: "Hyvä on."
Sitten nainen alkaa puhua, ja se onkin nauhoitettu markkinointipuhelu.
Kaikki on nauhoitettua, myös "kuulokkeet ovat huonosti".
Kolme kertaa olen sanonut: "Hyvä on."
Sitten alkaa typerä markkinointipuhe.
Sulkiessani luurin sanon: "Senkin kusipää."
Olen aivan raivona. "Tulen polttamaan kotisi jos selvitän..."
Olen vihainen, koska minua huijattiin.
Ensinnäkin olen vihainen siitä.
Lisäksi olen vihainen,
koska jossain robottipuhelufirmassa keksittiin,
ettei puheluita voi aloittaa sanomalla "kiinnostaisiko teitä..."
Täytyy lisätä vähän ytyä ja saada asiakkaat kiinnostumaan,
niin sitten he kuuntelevat koko puhelun.
Sitten he maksoivat jollekin käsikirjoittajalle.
Joku tienasi sillä idealla rahaa,
eikä siinä ole muuta juonta kuin "korjaan vähän kuulokkeitani."
Muuta ei keksitty.
Jos kerran on päätetty,
kusettaa minua robottipuhelulla,
niin ne saisivat edes viihdyttää vähän.
Kun vastaan puheluun, niin haluan kuulla: "Minua puukotetaan.
Voi luoja. Vuodan kuiviin.
Toimistossa on mies, joka tappaa kaikki.
Menen piiloon. Ole kiltti ja kuuntele.
Lupasin pojalleni, että myyn lomaosakkeen Boca Ratonissa.
Voisitko olla kiltti...
Voi luoja. Näppäile ‘kaksi'."
"Ohjukset on laukaistu. Siilot ovat tyhjillään!
Ainoa turvapaikka on Sandy Cove Kaliforniassa.
Näppäile ‘kaksi' jos haluat kuulla tarjouksen!
Maapallo täytyy kansoittaa uudelleen!"
Tutustutaanpa eturiviin. Terve.
- Asutko Chicagossa? - Asun.
- Mitä teet työksesi? - Tiedotus- ja suhdetoimintaa.
Mikä oli viimeisin suhdetoimintasi?
Olen töissä osuuspankissa.
Vai osuuspankissa.
Helvetin jännää ja hohdokasta PR:ää.
"Voisitko kertoa ihmisille, että 3,9:n perusriskipainotus,
on laskenut 3,6 prosenttiin?
Jos voisit lisätä siihen vähän jännitystä ja säihkettä,
se olisi hienoa."
Sitä istuu siinä. Vai niin.
Mitä sinun piti tiedottaa ihmisille?
Meillä on uusi luottokortti.
Uusi luottokortti!
Miten sait siitä jännän kuuloista?
En tainnut saada.
Herranen aika!
Vau!
Hän myönsi juuri: "Taisin epäonnistua. En tainnut saada...
En onnistunut."
Kuulosti siltä, että tajusit sen juuri.
Minä kysyin siitä, niin tajusit:
"Epäonnistuin. Hyvä luoja!
Minuun luotettiin!
Pankilla on uusi jännä kortti, ja sanoin sen olevan ihan paska.
Mitä minä ajattelin?"
Et saanut siitä jännää.
Missä olet parhaiten menestynyt PR-alalla?
Mistä tiedotit niin, että oksat pois, perkele?
Mikä on mielestäsi,
PR-maailman Sgt. Pepper's?
Voi luoja.
Onko vaihtoehtoja liikaa, vai oletko möhlinyt kaiken?
Kysynkö Chicagon surkeimmalta PR-henkilöltä?
Luultavasti.
Niinkö?
Naurat vähän liian itsevarmasti. "Niin taitaa olla."
"Voi olla. Kyllä."
Tämä on hauskaa. Minä pilaan ihmisten elämät.
Mistä olet ajatellut: "Tämä meni putkeen."
Minä...
Voi luoja. Tämä on masentavaa. En saa mitään irti.
Edellinen työni oli ammattiliitossa.
Olit siis töissä ammattiliitossa.
Ajattelit: "Nyt täytyy sekoittaa pakka ja aloittaa PR-hommat."
Masennat... Tämä on hirveää.
Joku on juuri tajunnut tehneensä hirveän virheen elämässään.
Huono alku yleisön jututtamiselle.
Nyt kukaan ei halua osallistua.
"Pidän elämästäni. Älä kysy, mitä teen työkseni.
En halua kyseenalaistaa itseäni."
Käyn lyttäämässä toisen. Palaan kohta.
- Hei! Asutko Chicagossa? - Asun.
- Keskustan alueellako? - Niin.
- Missä olet töissä? - Raksalla.
Vai raksalla. Rakennatko ihan omin kätösin?
Vai oletko se, joka sanoo: "Tuokaa terästä..."
Oletko se, joka istuu ja soittaa puheluita?
- Kyllä muut pärjäävät. - Sinä olet siis se...
"Menet sinne kypäräsi kanssa..."
Fiksua. Hyvä juttu.
Pitikö sinun tehdä töitä...
Teitkö töitä istumapaikan eteen vai aloititko siitä?
Roikuitko koskaan rakennustelineillä?
- En ikinä. - Et koskaan.
Saatanan yliopistokersa!
Mitä helvettiä sinä muka tiedät,
lounaan syömisestä 80. kerroksessa,
tai putoamisesta kuumien niittien sekaan?
Olipa työväenluokkaista. En kyllä ole eläessäni tehnyt fyysistä työtä.
Kysyvätkö raksatyöläiset siitä?
Onko se hyvä vai huono asia,
ettet ole ollut telineillä, vai eikö ketään kiinnosta?
- Kyllä se heitä nyppii. - Vai että nyppii.
Muut ovat kuin Bruce Springsteen, ja sinä olet Radiohead.
Tiedättekö?
He syntyivät lähtemään,
ja sinä puhut androideista ja masennuksesta.
Opiskelitko rakennusalaa korkeakoulussa?
- Opiskelin yhdyskuntatekniikkaa. - Vai niin.
Sinä yliopistokersa!
Mitä sinä lukemalla opit? Anteeksi.
Mikä oli viimeisin projektisi?
- Obama Center. - Hienoa!
Hyvä! Luojan kiitos.
Tuleeko siitä iso tiilirakennus muodossa "onko ikävä"?
Vai millainen...
Onko Obama Center kirjasto,
vai enemmänkin...
Mitä siellä tehdään?
Se on museo.
Se on samalla oppimistila ja kirjasto.
Onko siellä viimeinen toivon jyvänen,
lasikuvun alla?
Viimeinen optimismin hiukkanen valaistuna esillä.
Sitä saa katsoa vain sekunnin.
"Se meni jo. Liikettä niveliin. Älä koske!"
Vau.
En tiedä, onko seuraavan tyypin aihe yhtä hyvä.
Katsotaan, miten käy.
Ensin sain PR-henkilön miettimään elämäänsä.
Sitten puhuin Obama Centerin rakentajan kanssa.
Etsitäänpä sitten lapsipornon tekijä. Katsotaanpa...
Viedään homma aivan alas asti.
Entä sinä, jolla on hienot lasit?
Hei.
Asutko Chicagossa?
Kiva. Asut siis ihan kaupungissa.
- Niin. - Mitä töitä teet?
- Kirjoitan komediajuttuja. - Vai niin.
Tästä ei hyvä seuraa.
Anteeksi.
Kenen hommissa olet?
- The Onion-sivuston. - Vai niin.
Tehän järjestitte tämän illan. En voi...
Tämä on kuin juttelisi pomon kanssa pikkujouluissa.
"Tulehan tänne eteen.
Hauska veikko. Mitähän hänellä on sanottavaa?"
Kirjoitatko A.V. Clubin vai Onionin verkkosivuille?
Onionin satiirisivulle.
"Satiirisivulle" vai?
Miten... Anteeksi.
Miltä tuntuu katsella todellisuuden peittoavan satiirin?
Miten edes...
Montako...
Paljonko...
Paljonko kokaiinia toimistolla käytetään nyt päivittäin?
Sen täytyy olla hullua. Miten pärjäilette?
Ihan hyvin kai.
- Ihan hyvin vai? - Niin.
Tämä muuttuu aina vain sekopäisemmäksi.
Voi helvetti. Tunnen jotain omituista myötätuntoa.
Tiedätkö, mikä auttaisi?
Hyvä PR. Minä esittelen teidät.
Tässä. Soita tälle naiselle.
Tässä hän on.
Soita hänelle.
Anna hänen mokata. Muuta en pyydä.
Sitten menette Obama Centeriin.
Tavatkaa Obama Centerissä.
"Meillä on raudan..."
Teillä on ironian puutostila.
Typerä juttu.
Kyllä vaan.
Tapan vain aikaa. Seuraavaan osuuteen on vaikea siirtyä.
Mutta olipa mielenkiintoinen eturivi.
Kiitos paljon. Oli todella...
Eli siis...
Vähän yli vuosi sitten...
...minusta tuli leski.
Minulla on...
Jatkan elämääni parhaani mukaan.
Pystyn tekemään töitä. Pystyn olemaan isä.
Se ei silti ole... Se jätti jälkensä.
Paranen pikkuhiljaa. Ja...
Jos muuten yksikin vielä,
toivottaa voimia toipumisen matkalle,
heitän pissalla täytetyn ilmapallon maailman jokaiseen kynttiläkauppaan.
Tämä ei,
ole mikään toipumisen matka.
Toipumisen matka pahentaa asiaa.
Kun itken takapihalla neljältä aamuyöllä,
ja tuijotan taivasta alusvaatteisillani, tuntuu siltä,
että pilaan toipumisen matkani.
Jos termi olisi "turta raahustus",
voisin kokea onnistuvani.
"Turta raahustukseni etenee kuten pitää".
Lisäksi siinä...
Siinä ei ole mitään järkeä.
Se oli minun...
Vaimoni oli true crime -kirjailija,
ja hänen inhokkisanontansa oli:
"Kaikelle on syynsä."
Niin ei hänestä todellakaan ollut.
"Elämä on kaaosta. Sattumanvaraista ja kamalaa.
Jos haluaa vähentää kauhua ja kaaosta,
voi vain olla kiltti toisille.
Tämä on kaaosta. Ole kiltti." Hän hoki sitä...
"Tämä on kaaosta. Ole kiltti."
Meillä oli aina filosofisia keskusteluja, joissa sanoin:
"En oikeastaan usko älykkääseen luojaan.
Universumissa saattaa olla jokin logiikka ja tarkoitus,
jota me emme kykene näkemään."
Vaimoni sanoi: "Kaikki on sattumanvaraista kaaosta.
Tämä on kaaosta. Ole kiltti." Jankkasimme sitä eestaas.
Vaimoni voitti sen keskustelun paskamaisella tavalla!
Jos joku älyllinen olento on suunnitellut kaiken,
niin se suunnitelma kusee.
Jos joku katsoi minua ja Michelleä,
ja päätti ottaa jommankumman. "Katsotaanpa.
Nainen tutkii rikoksia ja yrittää lohduttaa,
läheisensä menettäneitä perheitä.
Mies puhuu kullistaan kännisten edessä.
Kumpi minun kannattaa viedä pois maailmasta?"
Se on kuin katsoisi Louis Pasteuria,
ja tyyppiä, joka vetää aasia käteen Tijuanan eläinnäytöksessä.
"No siis...
...aasien kullit eivät jäykisty itsekseen.
Joku keksii vielä pastöroinnin."
Sitten kaikki käänsi minulle selkänsä. Kaikki. Pop-kulttuuri.
Kaikki pakokeinot, joista sain ennen lohtua.
Sarjakuvat, sci-fi, leffat, kirjat.
Mistään ei ollut enää apua.
Varsinkin sarjakuvien sankarit. Kaikki meni hukkaan.
Kaikki supersankarit, joita palvoin.
Sankari on aina leski,
joka on menettänyt vaimonsa, lapsensa tai koko perheensä.
He tekevät sen, minkä kaikki rakkaansa menettäneet.
Treenaavat taistelulajeja.
Se on ensimmäinen askel. Bodataan.
Niin minäkin tein. Innostuin taekwondosta.
Kaikki ne tyypit muuten,
lepakkomies ja kaikki maailman John Wickit,
näytetään aina vaimojensa haudalla,
illalla sateessa, trenssi yllään.
He näyttävät synkeiltä ja keskittyneiltä.
Hautausmaat suljetaan kuudelta. Se on hevonpaskaa.
He joutuisivat kiipeämään aidan yli.
Vartija istuu katsomassa kameraa.
"Siinä se kusipää menee taas aidan yli.
Olemme auki päivät. Miksi hän tulee öisin?
Seisoo siinä, ja Offspring soi."
Varsinkin Batman. Batman saa vetää käteen...
Hän oli yhdeksän, kun hänen vanhempansa ammuttiin,
ja hän matkustaa, muuttuu superninjaksi ja taistelee...
Mitä helv... Parhaimmillaankin,
Bruce Waynestä tulisi vain Gotham Cityn ärsyttävin runoilija.
Ei hänestä sen parempaan olisi.
Hän olisi perinyt rahaston...
Hän olisi ollut läski vegaani.
Oletteko koskaan nähneet läskiä vegaania?
- "Etkö olekaan vegaani?" - "Oreo-kekseissä ei ole eläin..."
Haista paska...
Hän lausuisi runoja lavalla. "Pam pam kuului kujalta."
Buu!
Elämäni toiseksi kamalin päivä,
oli vaimoni kuolinpäivä.
Toiseksi kamalin.
Elämäni kamalin päivä oli sitä seuraava päivä,
kun jouduin kertomaan tyttärellemme.
Tyttö oli koulussa vaimoni kuollessa,
joten huutamisen ja oksentamisen ja panikoimisen lomassa,
soitin kouluun ja kerroin tapahtuneesta.
Rehtori oli mahtava ja sanoi:
"Tyttö ei saa tulla koulusta kotiin,
ja mennä nukkumaan heti kerrottuasi hänelle.
Et voi...
Et voi panna häntä nukkumaan juuri kun hän on kuullut uutisen.
Hän voi huomenna jäädä kotiin. Pitäkää aamulla hauskaa.
Kerro hänelle iltapäivällä,
ja ole hänen tukenaan, kun hän miettii asiaa.
Siitä tulee kamalaa, mutta ole tukena. Anna päivä aikaa. Tee niin..."
Hän sanoi: "Kerro auringon paistaessa."
Hän sanoi sen niin. Niin teimme.
Aamulla pidimme hauskaa ja...
Sitten istuin tyttäreni kanssa alas,
katsoin tytärtäni,
ja murskasin hänen maailmansa.
Jouduin katsomaan pientä tyttöä,
joka on kaikkeni,
ja viemään häneltä kaiken.
Olen...
Siitä toipuminen kestää kauemmin,
kuin vaimoni kuoleman hyväksyminen.
Se oli aivan hirveää.
Tuntien itkun ja halausten jälkeen,
sanoin: "Saat tehdä mitä haluat.
Saat olla kuukauden pois koulusta, jos haluat.
Voimme matkustaa minne vaan. Olen tukenasi.
Haluan vain olla kanssasi..."
Rauhoituttuaan hän sanoi:
"Haluan mennä maanantaina kouluun."
Ymmärsin, että hän halusi asioiden olevan ennallaan.
"Jos äitini olisi täällä,
menisin kouluun maanantaina. Niin teen.
Vaikka se olisi kuvitelmaa, haluan niin."
Sanoin: "Vien sinut kouluun maanantaina.
Menemme yhdessä."
Maanantaina vein hänet kouluun.
En ollut nukkunut neljään päivään mutta vein tyttäreni kouluun.
Näytin matkalla narkkarilta, joka oli löytänyt lapsen.
"Tyttö sanoi, että vanhemmille jaetaan omenan siivuja. Onko se totta?"
Eli...
Hän...
Näin melkein hallusinaatioita,
surusta ja univajeesta.
Kaikki tytön kaverit olivat kuulleet tapahtuneesta,
viikonloppuna vanhemmiltaan.
Ne pienet söpöt tytöt tulittivat minua kysymyksillään.
He eivät tarkoittaneet pahaa. He ovat vain lapsia.
Ympärilläni suloiset lapset kysyivät:
"Olitko surullinen, kun Alicen äiti kuoli?"
"Olin minä surullinen."
"Lasten kanssa on kiva jutella."
Jotkut heistä,
möläyttivät vahingossa vähän liikaa omista perheistään,
mikä oli kiintoisaa.
"Saako Alice äitipuolen?"
"En mieti sitä juuri nyt. En tiedä."
"Kun minun äitini ja isäni erosivat,
minulle tuli heti äitipuoli."
"Uskon sen.
Opettaako hän nyt sinulle venäjää...
...koska tuskin hän on enää äitisi pilateksen opettaja."
No niin.
Selvisimme painajaismaisesta kesästä.
Sitten tuli ensimmäinen koulupäivä, josta jouduin selviytymään yksin.
Ennen vaimoni täytti kaikki lomakkeet netissä.
En tiennyt, miten osaisin. Jotenkin vain selvisin siitä.
Saatoin hänet kouluun ja mietin:
"Uskomatonta, että selvisin... Hänellä on eväät mukana.
Hänellä on reppu. Hankin uusia vaatteita.
Ehkä minusta on tähän."
Siinä kävellessä tajusin muutakin.
En ollut käynyt vaimoni haudalla hautajaisten jälkeen.
En pystynyt menemään sinne.
Ajattelin, että "hitto soikoon".
Menen käymään Michellen haudalla ja istun juttelemaan hänelle,
ja sanon: "Älä enää murehdi tätä maailmaa.
Minä hoidan tämän. Huolehdi sinä itsestäsi.
Näen sinut Alicessa, joten et ole poissa.
Pidän hänet terveenä ja onnellisena.
Se on nyt minun hommani."
Aioin sanoa sen kaiken, joten menin hautausmaalle.
Kymmeneltä aamulla. Sininen taivas. Kaunis päivä.
Hautakiven lähellä on pieni penkki,
jolle istuin, ja minun piti alkaa puhua.
"Älä enää murehdi tätä maailmaa."
Kymmenen metrin päässä,
oli armenialainen perhe riitelemässä ja huutamassa toisilleen.
Tytär oli teini-ikäinen gootti...
En tiedä, mistä siinä oli kyse.
Hän osoitti tiettyjä kohtia maassa,
ja hänen isänsä huusi "ei!"
Sitten...
...20 metrin päässä edessäni,
oli suloinen kiinalainen perhe.
He istuivat rantatuoleilla ja söivät pizzaa hautakivellä.
Heillä oli mankka, josta raikui,
Céline Dionin "My Heart Will Go On".
Täyttä soittoa.
Siinä ei ollut bassoa. Pelkkää diskanttia.
Se kuulosti aivan hammaslääkärin poralta.
Istuin siinä ja yritin sanoa...
"Tämä maailma ei enää..."
"Ei!"
"Näen sinua niin paljon Alicessa..."
"Ei!"
Lopulta sanoin: "Olet aave. Lennä autoni perässä.
Jutellaan siellä. En pysty...
Tämä on hullua."
Nyt ymmärrän, miksi supersankarit käyvät öisin.
Anteeksi, Batman. Olit fiksu.
Suremisessa on yksi pahin juttu.
Sitä ei käy enää yhtä paljon kuin ekoina kuukausina,
mutta sitä sattuu edelleen...
Tästä ei puhuta suruterapiassa eikä kirjallisuudessa.
Pahin juttu on päivät,
jolloin ajattelee tuntitolkulla tosissaan:
"Ehkä minä olenkin se, joka kuoli."
Entä jos minä kuolin,
eivätkä aivoni voineet käsitellä sitä?
Aivoni tekaisivat tämän fantasian, joka oli toiseksi pahin vaihtoehto.
Se olisi minun....
Vaimoni kamalan kuoleman lisäksi,
ympärilläni on kamalia merkkejä,
että olen kuollut ja kuvittelen tämän helvetin.
Siltä tämä näyttää sen perusteella, mitä ympärilläni tapahtuu.
Jos keksisin päästäni jonkin helvetin,
niin se näyttäisi kutakuinkin tältä.
Tämähän siis...
Lentävät vampyyrilepakot,
eivät ole vielä ilmestyneet, mutta jos ilmestyvät,
niin varmistakaa, että ne ovat todellisia.
Toinen kamala asia... vaimoni kuolemassa,
oli hänen kuolemansa jälkeinen,
äitienpäivää edeltävä viikko.
Soitin kouluun, ja siellä sanottiin:
"Älä tuo Alicea kouluun. Hän saa vapaaviikon.
Vie hänet matkalle. Tehkää jotain hauskaa."
Vaimoni on kotoisin Chicagosta, ja hänen perheensä asuu edelleen täällä.
Minulla on täällä hyvää sukua...
Se on mahtava irkkujengi.
Tyttärelläni on upeita serkkuja ja tätejä,
joten sanoin: "Lähdemme Chicagoon.
Pidämme hauskaa ja seikkailemme."
Niin teimme, ja se oli hauskaa.
Kävimme museoissa ja puistoissa ja yökylässä.
Alicella oli hauskaa. Sain hänen huomionsa pois äitienpäivästä.
Minä onnistuin, hitto vie.
Sitten tuli sunnuntai. Itse äitienpäivä.
Vietimme äitienpäivän,
lentokentällä ja matkaten.
"Hauska päivä täynnä seikkailuja.
Siten se pysyy pois mielestä.
Menemme kotiin, ja ensi vuonna taas pärjäämme askel kerrallaan."
Lentokentällä menimme turvatarkastuksesta,
ja ajattelin onnistuneeni.
"Kulta, anna lippu tädille..."
Hän tykkää antaa lippunsa itse. "Tässä."
Alice antoi lippunsa tädille.
Minä annoin lippuni.
Hän oli vanha, herttainen puolalaisnainen.
Kävelimme lentokoneelle päin.
Juuri kuin olimme menossa käytävään,
nainen laski kätensä olalleni ja sanoi:
"Kuulin vaimostasi."
Hän katsoi Alicea. "Ikävää olla ilman äitiä äitienpäivänä.
Oma äitini kuoli, kun olin sinun ikäisesi. En päässyt koskaan sen yli.
Olen vieläkin surun murtama.
Isäni ei toipunut siitä koskaan. Se mursi hänet.
Isä kuoli yksinäisenä.
Kun olen surullinen, muistutan itseäni,
että maailmassa on paljon surullisia ihmisiä.
Hauskaa lentoa."
Alice itki, kun pääsimme koneeseen. Minäkin itkin. Se oli hirveää.
Siitä lähtien aina juhlapyhinä,
pelkään, että se turmion puolalainen...
...ilmestyy tuhoamaan...
Halloweenina menimme ovelta ovelle.
Joka ovella ajattelin, että hän olisi siellä.
"Tyttö pieni!
Halloween ilman äitiäni!
Se on surullinen asia.
Haluan vilkaista jokaisen kummituksen lakanan alle.
Onko se äitini?
Ei se koskaan ole.
Äitini ei paljastu ikinä lakanan alta.
Tässä on karkkia kotimaastani.
Se on tehty kaarnasta ja musteesta. Sen nimi on ‘älä'!
Tyttö pieni!"
Tämä on hauska juttu.
Vien hänet jouluna ostarille pukin syliin. Parta irtoaa.
"Minä tässä!
Joulu ilman äitiä on maailman surullisin asia.
Eikö olekin?
Jokainen sukka ripustetaan takanreunukselle traagisesti!
Sieltä ei ikinä löydy pähkinää tai mandariinia.
Tyttö pieni!
Yksinäisyys ajoi isäni,
seksuaaliseen käyttäytymiseen, joka meni homouttakin pidemmälle.
Tyttö pieni!"
Helvetin...
Puun päivä. "Olen puun sisällä." Hyvä on. Hitto vie.
"Puun päivä ilman äitiä."
Kristus sentään.
Halloween on tyttäreni lempipäivä.
Samoin minun. Rakastamme Halloweenia.
Tyttärelläni on suloinen ystävä,
joka käy ärsyttävän edistysmielistä alakoulua Los Felizissä.
Siellä ollaan mukavia, mutta se menee vähän pitkälle.
"Meillä ei ole täällä seiniä.
Emme anna arvosanoja.
Kympin sijaan piirrämme granaattiomenan.
Nelosen sijasta,
kuvassa on opossumi otsa rypyssä.
Sitten kysymme: ‘Miten opossumin saisi iloisemmaksi?'
Ja meillä on..." Turpa kiinni.
Mutta siellä on hieno Halloween-juhla joka vuosi.
Oppilaat järjestävät sen, joten kaikki on kotitekoista ja söpöä.
Lempijuttuni siellä on kummitustalo.
Lapset järjestävät sen, joten se on yksinkertainen.
Se on jätesäkeistä tehty labyrintti.
Labyrintissä on kummitus. "Pöö!"
Tyttäreni rakastaa sitä, vaikka onkin kauhuissaan.
Hän haluaa minun kantavan hänet, ja hän peittää kasvonsa.
Kuitenkin kuulen hänen nauravan.
Olen vienyt hänet sinne kolmivuotiaasta saakka.
Viime vuonna...
...aikuiset päättivät auttaa kummitustalon kanssa.
Menimme Alicen ja muiden lasten kanssa kummitustaloon,
ja siellä olikin noidaksi pukeutunut nainen,
joka hyppäsi esiin ja sanoi: "Minä tapoin Harry Potterin!"
Kaikki lapset...
Kaikki alkoivat heti itkeä.
Noita tajusi asian ja sanoi:
"Ei hän oikeasti ole kuollut.
Hän huijasi minua amuletilla. Lopussa näette.
Labyrintissä on tarina. Pian näette."
Siitä oltiin päätetty tehdä joku helvetin tarina.
Ei se sovi kummitustaloon.
Pitäisi olla vaan hahmoja.
Ihmissusi ja kummitus ja...
Sen sijaan menimme huoneeseen,
jossa aikuiset näyttelivät elokuvien paskoja jatko-osia.
Se oli paskojen jatko-osien kummitustalo.
"Entä jos Titanic ei uponnutkaan? Kuunnelkaa. Mitä jos..."
Olin pettynyt,
koska ekalla kerralla siinä kummitustalossa,
näin elämäni pelottavimman asian.
Olen ollut ammattilaisten kummitustaloissa.
"Maissilabyrintin joukkomurha," ja mitä niitä nyt on...
Mutta tämä oli tarhalaisten järjestämä.
Menimme labyrinttiin,
ja esiin tuli aave ja noita, ja Alice oli...
Viimeisen nurkan takana,
oli pitkä käytävä, ja käytävän päässä uloskäynti.
Kun käännyin nurkan takaa, näin käytävän päässä,
punaisen hehkulampun.
Hehkulampun alla oli eksynyt lapsi.
Hänellä oli aikuisten hirviönaamari,
joka oli lapsen kasvoilla aivan vinossa.
Pitelin Alicea sylissä,
ja sanoin isän roolissa: "Hui, siinä menee noita.
Katso aavetta. Tässä mennään."
Käännyin kulman takaa, ja käytävän päässä,
oli sellainen...
Paskoin melkein housut jalastani.
En ole koskaan...
Helvetti sentään. Se oli todella hermostuttavaa.
Ihmissusi tuli esiin. "Häivy siitä.
Tuossa on oikea demoni."
Kavereillani on kummitustaloyrityksiä.
Säästäisitte rahaa.
Syöttäkää lapsille karkkia.
Antakaa heille hirviönaamarit ja antakaa kierrellä.
Sieltä tuleva paskan haju,
täyttäisi koko otsonikerroksen.
Ehdotan silloin tällöin elokuvaideoita.
Haluan kirjoittaa elokuvakässärin.
Se on yksi unelmistani. Haluan olla...
Haluan kirjoittaa jotain uutta.
Uuden idean ehdottaminen on lannistavaa,
koska sitä tulee aina puhuttua jo olemassa olevista leffoista.
Silloin tulee tosi epäluova olo.
"Ensimmäinen kohtaus on toimistossa,
ja siinä on sama fiilis kuin Presidentin miehissä."
Sitä tajuaa olevansa täysi ääliö.
Haluaisin kerrankin mennä ehdottamaan lastenelokuvaa,
mutta verrata kohtauksia vain kovaan pornoon,
ikään kuin kaikki huoneessa tietäisivät, mistä puhun.
"Tästä tulee tosi hauska leffa.
Aiemmat Jätskin ystävät - leffat olivat hyviä.
Tämä on Jätskin ystävät 4.
Muistatteko pienen pojan ekasta leffasta?
Hän kasvoi ja menee nyt yliopistoon.
Ei halua pyörittää jätskikioskia.
Hän haluaa toteuttaa omia unelmiaan muualla.
Hänen isänsä saa halvauksen, ja poika miettii,
antaako jätskikioskin sulkea ovensa,
vai seuraako unelmiaan muualle.
Ensimmäisessä kohtauksessa hän päättää,
alkaa pyörittää jätskikioskia.
Haluan saman tunnelman kuin Ei suukkoja merimiehiltä,
kun nainen imee tyypin munaa,
ja toinen tyyppi panee naista samalla.
Kolmas tyyppi haluaa panna naista perseeseen.
Naisen naamalta paistaa ‘kyllä, pane minua perseeseen.'
Haluan kohtaukseen saman itsevarmuuden.
Sitten siirrytään toiseen kohtaukseen, jossa laskut kasaantuvat,
eikä poika tiedä, miten selviää niistä.
‘Urani lipui sivu suun. En voi maksaa näitä.
Tästä tulee hirveä taakka...'
Muistatteko, kun leffassa Hiero munaani...
...kaikki kundit laukeavat naisen selälle.
Nainen on kontillaan hotellihuoneessa.
Hänen selälleen kasaantuu mälliä, joten...
Haluan pojan tuntevan sen saman taakan,
kuin mälli naisen selällä.
‘Miten pidän puljun pystyssä? Herttinen sentään.'
Sitten kolmannessa kohtauksessa,
selviää, että lasimaalaus pojan perheen kotona,
onkin puolen miljoonan arvoinen perintökalleus.
Sillä hän saa lainan maksettua ja palkattua henkilökuntaa.
Ironia on siinä, että ratkaisu oli nenän edessä.
Aivan alusta asti.
Muistatteko Vihaiset mustat kullit kiimaisissa valkoisissa pyllyissä 4:n?
Ei kun sittenkin kolmannen.
Nainen palkataan etsimään mies,
jolla on kysymysmerkin muotoinen luomi munan tyvessä.
Nainen imee siinä kaikkia.
Lähettiä, allaspoikaa, pizzatyyppiä.
Muna, muna, muna. Imu, imu, imu.
Joka suunnasta kulleja suuhun.
Mutta se olikin se tyyppi, joka naisen palkkasi.
Ympyrä sulkeutuu.
Siitä tulee se sama helpotuksen tunne. ‘Se kulli oli siinä koko ajan.'
Kirjoitanko kässärin? Siitä tulisi hauska.
Enkö? Voisimme..."
Tähän on ehkä vähän outoa lopettaa.
Olen työstänyt tuota materiaalia pitkään, eikä se koskaan oikein toiminut.
Michellen piti sitä hulvattomana, koska hän rakasti,
likaisia ja härskejä pelleilyjä.
Minuun sattuu edelleen, ja olen paranemisvaiheessa.
Maailmassa on ihmisiä, etenkin valta-asemissa...
Anteeksi. Minä sanon tämän nyt.
Ihmiset haluavat aiheuttaa paranematonta tuskaa.
Se kiihottaa heitä.
Haluan lopuksi siteerata Michelle Eileen McNamaraa:
"Tämä on kaaosta. Olkaa kilttejä."
Kiitos. Hyvää yötä.
Tekstitys: Aino Muurinen