INSPIRAT DE O POVESTE ADEVĂRATĂ
NEW YORK, 1962
Salutări, New York! Sunt Bobby Rydell şi mă bucur că sunt aici.
Vă mulţumesc tuturor că aţi venit să ne vedeţi.
E sâmbătă seară la Copa!
Credem că o să vă simţiţi foarte bine în seara asta.
O să ne asigurăm de asta.
Îi mulţumim dlui Jules Podell pentru invitaţie.
Să începem.
Bună, scumpo!
Poftim haina.
Vezi pălăria asta?
Vreau să o păzeşti cu preţul vieţii.
- Am primit-o în dar de la mama. - Da, dle Loscudo.
Ăştia sunt pentru tine.
Mulţumesc, dle.
Gio!
- Carmine! Ce mai faci, amice? - Îmi pare bine să te văd.
Mulţumesc, nu e nevoie.
Să mergem.
L-am văzut pe Bobby Rydell acum doi ani şi jumătate, în sudul Philadelphiei.
Nimeni nu-l cunoştea.
Acum e cunoscut.
Dă-mi pălăria lui Loscudo.
- Dar a zis s-o păzesc... - Am auzit. Dă-mi-o.
Tony Lip!
Ai pus mâinile pe mine, golanule?
Du-te acasă cu prietenii tăi.
Nu-mi spune unde să mă duc! Ştii cine sunt? Mă întorc înăuntru!
Spune-i lui Jules Lipobdell că dacă nu-mi primesc pălăria,
o să ard coşmelia asta.
Jur că o să apară.
Serios? Spune-i evreului ăla gras
că dacă nu-mi primesc pălăria o să ard din temelii Copa!
Va trebui să conduc din nou maşini de gunoi.
Isuse!
Loscudo a înnebunit.
Ne-am scos codrul în seara asta.
Credeam că-l omori pe tipul ăla.
Mai bine el decât eu.
Ce-o să faci cât timp e închis localul?
Nu ştiu. Poate mă duc să muncesc la pizzeria unchiului meu.
- Tu? - O să beau două luni.
Du-mă acasă, Lip.
Noroc.
Ne vedem, Carmine.
- Nu! N-ar trebui să se întâmple. - Nu vreau să fiu...
Pălăria mea!
Am auzit că n-o găseaţi, aşa că m-am interesat.
- Voiam s-o omor pe femeiuşca aia. - Nu, n-a fost vina ei.
Cine a avut tupeul să ia pălăria lui Gio?
- Nu vă bateţi capul, m-am ocupat de el. - Da, sper că l-ai caftit bine.
Poftim. Bagă-i în buzunar.
Nu, mulţumesc. A fost o plăcere, dle Loscudo.
Prostii! Ia-i.
De acum înainte, să nu-mi mai spui "dle Loscudo", ai auzit?
Sunt amicul tău, Gio.
BRONX, NEW YORK
Bună dimineaţa!
Noapte bună!
- Hai, Roger, înscrie! - Johnny, gura! Îi aduci ghinion.
Johnny, crezi că poţi să ţipi puţin mai tare?
- Urmează Maris. - M-ai trezit.
Ce naiba faceţi aici?
Am venit să-i ţinem companie lui Dolores.
Haide!
Nu dormi când fiica mea e singură cu sacii ăştia de cărbuni.
Pricepi ce spun?
N-am ştiut pe cine o să trimită.
Nu ştiam că o să trimită vinete.
E treabă de italian! Ruşinos!
Mulţumim, doamnă.
Hai, Roger! Te rog!
- Vă conduc. - Sigur.
Mulţumesc mult!
Am înscris! Da!
Hai încă o dată!
Nu! Tony, fugi şi îmbracă-te. Trebuie să mâncăm.
Bravo!
Nu va fi meci decisiv.
Prin răscumpărarea fiului tău Cristos, Domnul nostru. Amin.
Dacă cineva aude veşti despre un job pentru Tony, să ne spună.
- Dolor! Te rog. - Ce?
- Ce s-a întâmplat? Te-a concediat? - Nu.
Nu, The Copa s-a închis pentru renovări, aşa că are nevoie de ceva temporar.
Domnul Barosan. Cheltuieşte încontinuu.
Gata, tată. Podeau era mucegăită. A trebuit s-o schimbăm.
La câte cunoştinţe are, o să-şi găsească repede.
A avut un job bun la Departamentul de Salubritate.
Nu trebuia să-l pocneşti pe maistru.
Nu trebuia să mă trezească.
Ăsta e Tony.
Îţi spun, vor fi bani câştigaţi uşor.
Vedem noi.
Iată-i.
Salut, Johnny!
- Tony! - Salut, Paulie! Ce mai faci?
Bine. Johnny mi-a spus că odată ai mâncat 48 de burgeri.
Cheeseburgeri.
- Spune-i tu, Frankie. - Nu te cred.
Ce ne pasă dacă nu crezi?
- Gorman, care e recordul pentru hot-dogi? - Optsprezece. Paulie Grasul.
- De ce n-a participat şi Lip la concurs? - Ce concurs? Mi-era foame.
Pariul e simplu. Premiul e 50 de dolari.
Câştigă cel care mănâncă cei mai mulţi hot-dogi într-o oră.
Cu garnitură.
Cât naiba cântăreşti?
- 118 kilograme. - Fesa ta stângă cântăreşte atât.
Fie ca soacra să moară pe loc dacă mint.
- Bine. S-a făcut. - Bun.
Mai repede, Lip! Puiul de elefant a mâncat nouăsprezece!
Hai, Lip!
Te faci de ruşine. Îţi faci fiul de ruşine. Te bate.
- Îţi faci temele, Nicky? - Da.
Bun.
- Unde ai fost? - La Gorman.
Pregătesc cina!
Paulie Grasul a pus pariu pe 50 de dolari că mănâncă mai mulţi hotdogi decât mine.
A dat gata 24. Tipul e un animal.
Eşti nebun?
Ai pierdut 50 de dolari?
Dolores, te rog.
Am mâncat 26.
Eşti foarte norocos.
Ştiai?
Trebuie să plătim chiria luni.
Răspunzi?
Da?
Lip, a sunat un doctor. Caută un şofer.
- Eşti interesat? - Da.
Mâine după-masă se dau interviurile.
Adresa e...
7th Avenue, nr. 881, la două şi un sfert.
- Scuzaţi-mă. - Acum e închis.
Puteţi cumpăra bilete la spectacolul din seara asta.
Nu, mulţumesc.
Cred că am greşit adresa. E vreun cabinet medical aici?
Cabinet medical?
Dr. Shirley?
Adresa e corectă. Dr. Shirley locuieşte sus, deasupra sălii.
Bună ziua!
Am venit pentru postul de şofer. Tony Lip.
Nu sunteţi pe listă.
Ar trebui să fiu.
Nu...
- E un Tony Valle... - Vallelonga. Eu sunt.
- Completaţi formularul. - Ce?
Completaţi formularul.
Luaţi loc.
Dle Vallelonga, îmi cer scuze că v-am făcut să aşteptaţi.
Eu sunt dr. Donald Shirley.
- Tony. - Da. Luaţi loc, vă rog.
Aveţi o locuinţă pe cinste.
Coarnele alea sunt adevărate?
Colţi de elefanţi. Da.
Şi ăla?
E molar?
- Poftim? - Molar.
Dinte de rechin.
Poate de tigru.
L-am primit în dar.
Credeam că intru într-un cabinet.
Mi-au spus că un doctor are nevoie de un şofer.
Doar atât v-au spus?
- Da. - De fapt, e puţin mai complicat.
Aţi mai condus până acum?
La salubritate. Maşini de gunoi.
Iar noaptea îl duc cu maşina pe şeful meu. Ştiu să conduc orice maşină.
Limuzine, camionete.
Maşini de deszăpezire. Orice.
Am înţeles. Unde aţi mai lucrat?
În multe localuri ca The Wagon Wheel, Peppermint Lounge, Copa.
- În ce calitate? - La ce vă referiţi?
Ce-aţi făcut acolo?
Relaţii publice.
Mai întâi de toate, Tony, nu sunt doctor. Sunt muzician.
- Vă referiţi la cântece? - Da.
Vreau să plec într-un turneu, iar majoritatea oraşelor vor fi în Sud.
- Atlantic City? - Nu.
Mai spre sud. Pornim din Vestul Mijlociu, apoi o luăm la stânga.
Kentucky, Carolina de Nord, Tennessee, şi continuăm prin Delta.
Ai vreo problemă în a lucra pentru un negru?
Nu!
Nu, nu. Chiar ieri eu şi soţia am chemat nişte băieţi de culoare la noi.
Să bea ceva.
Eşti căsătorit.
Da. Doi copii.
Nu cred că e un job potrivit pentru un bărbat căsătorit.
De ce, luăm gagici cu noi?
Vreau să spun că vom fi plecaţi 8 săptămâni.
Fără pauză, până la Crăciun.
Eşti sigur că poţi sta separat de familie atât timp?
Depinde cât plăteşti.
O sută de dolari pe săptămână, plus cazare şi masă.
Vreau să lămurim ceva. Nu angajez doar un şofer.
Am nevoie de cineva care să se ocupe de itinerariul meu.
Să fie asistent personal. Valet.
Cineva care poate să-mi spele hainele, să-mi lustruiască pantofii...
Succes, doctore.
Tony.
Am spus casei de discuri să-mi găsească omul potrivit.
Numele tău a apărut de mai multe ori.
Ai impresionat câţiva oameni cu...
abilitatea ta înnăscută de a face faţă încurcăturilor.
Tocmai de asta am sunat şi am întrebat dacă eşti disponibil.
Uite care e treaba. N-am nicio problemă să plec la drum cu tine.
Dar nu sunt servitor.
Nu calc cămăşi, şi nu lustruiesc pantofii nimănui.
Dacă ai nevoie de cineva care să te ducă de colo colo
şi care să se asigure că nu-s probleme pe drum...
Crede-mă, dacă te duci în Sud o să fie probleme.
Dacă mă vrei, te costă 125 pe săptămână.
Sau îl angajezi pe chinezoiul care a ieşit şi vezi până unde ajungi.
Dle Vallelonga,
mulţumesc că aţi venit.
Salut, Bobby!
Dă-mi un Rheingold.
Rece.
Dle Tony.
A întrebat Augie de dv.
- Hai odată, mor de sete! - Gura! Vorbesc.
- Când? - Acum.
E la separeu.
Tony Lip.
Ce naiba s-a întâmplat la Copa?
Am auzit că era cât p-aci să-i despici faţa unuia.
Tipul pe care l-ai bătut, Mickey Charon,
e din gaşca lui Charlie The Hand.
Trebuia să fie mai isteţ.
Hand mi-a zis să mă interesez.
Am vorbit cu Podell. Toată chestia a fost...
din cauza unei gagici, nu?
Da.
Astfel de certuri n-ar trebui să se întâmple în club.
Au întrecut măsura.
Aşa că am îngropat-o.
Vrei să câştigi nişte parai?
Pot să-ţi dau de treabă, cât timp Copa e închis.
Ce trebuie să fac?
Lucruri...
Apreciez, dar o să petrec ceva timp cu familia.
Nu fi prost. Câştigi câţiva dolari,
şi-i cumperi ceva frumos soţiei tale drăguţe.
Nu, mulţumesc. Am destul bănet.
Îţi dau cincizeci. Dacă-mi dai şaizeci până de Anul Nou, îl iei înapoi.
Lip, e totul în regulă?
Ai probleme cu ciocul, Charlie?
Vezi-ţi de treabă.
Hai, mor de nerăbdare să aud ce-ai făcut la interviul cu doctorul.
Nu e doctor. Cântă la pian.
Nu înţeleg, de ce au zis că e doctor?
Nu ştiu. Cred că e specializat în cântatul la pian.
Poţi deveni aşa ceva?
Presupun. Locuieşte deasupra Carnegie Hall.
Trebuia să-i vezi locuinţa.
Era plină de statuete şi tot felul de porcării sofisticate.
Stătea pe un tron şi era îmbrăcat ca regele junglei.
E negru?
- N-ai rezista o săptămână cu el. - Dacă plătea bine, aş rezista.
Da.
Alo!
Serios?
Stai puţin.
E dr. Shirley.
Pianistul. Vrea să vorbească cu tine.
- Cu mine? - Da.
Nu!
Ia-l.
Vorbeşte cu el.
Alo!
Bună dimineaţa, dle doctor, îmi pare bine.
Da, e o perioadă lungă.
Este.
Da, sunt convinsă.
Mulţumesc pentru telefon. La revedere.
Ce-a spus?
Voia să ştie dacă sunt de acord să pleci cu el două luni.
A zis că îţi plăteşte cât ai cerut.
Sunt bani frumoşi.
Avem nevoie de ei.
Nu pot să mănânc 26 de hotdogi în fiecare zi.
Ştiu.
I-am spus că sunt de acord să pleci.
Poftim prima jumătate din plată.
Restul îi primeşti după ce se încheie turneul.
- Trebuie să fiu plătit săptămânal. - Nu aşa procedează casa de discuri.
Trebuie să avem o garanţie că vei duce treaba la bun sfârşit.
De ce n-aş face asta? Am acceptat, nu?
Atunci n-avem de ce să ne facem griji.
Uite care e treaba, dle Vallelonga.
Datoria ta e să-l duci pe Don la timp la concerte.
Dacă ratează vreun spectacol,
- ... nu vei primi banii. - N-o să rateze niciun spectacol.
Bun. O să ai nevoie de asta.
Ăsta e ghidul de care-ţi spuneam.
Uneori veţi sta la acelaşi hotel, uneori nu.
- Da... - Nu mă dezamăgi.
- E nouă? - Da, casa de discuri a închiriat-o.
- Drăguţă, nu? - Frumoasă.
Ce-a zis sora mea când a auzit că pleci trei săptămâni?
Opt săptămâni.
Pun pariu că-i dai una coloratului şi te întorci într-o lună.
- Băieţi. - Luaţi-vă la revedere de la tata.
Frankie, Nicky, veniţi încoace.
O să fiţi cuminţi?
S-o ascultaţi pe mama.
Dă-mi un pupic. Contez pe voi.
Să nu vă îndepărtaţi prea mult.
- Ai luat hărţile de la AAA? - Da.
Nu. Casa de discuri mi le-a dat. Itinerariul şi ghidul ăsta.
Ghidul Verde al Şoferilor Negri?
Da, arată toate locurile în care negrii se pot caza în Sud.
Dacă eşti negru şi călătoreşti.
Serios?
Da, dacă eşti negru şi trebuie să călătoreşti dintr-un motiv.
- Au un ghid special pentru asta? - Da.
Ai luat fierul de călcat?
- Nu iau niciun fier de călcat. - Cum îţi calci pantalonii?
Îi pun sub saltea.
Să-mi scrii o scrisoare.
- Cum prinzi ocazia. - Nu pot să scriu scrisori.
- Ba poţi. - Nu pot să scriu.
- Nu-ţi ia mult. Promite-mi. - E stânjenitor.
N-o să fie bune de nimic.
E mai ieftin decât să suni de la distanţă.
Promite-mi că-mi scrii.
Promit.
Poftim. Bagă-i în bancă.
E jumătate din plată.
V-am făcut nişte sandvişuri.
Mersi.
- Ai grijă. - O să am.
- Te iubesc. - Şi eu te iubesc.
Ai face bine să te întorci de Crăciun sau nu te mai întorci deloc.
Cel care întârzie, n-are culcuş!
Am înţeles, tată.
Salut! Sunt Tony.
Şoferul. Ai o ţigară?
Mersi.
Sunteţi din trupă?
Oleg. Violoncel.
George. Bas.
Nu suntem o trupă, ci un trio.
Un trio?
Corect.
Bună dimineaţa!
Mulţumesc, Amit.
Călătorie plăcută, dle.
Tony, primul lucru pe care vreau să-l faci când ajungem,
e să verifici pianul la care voi cânta,
să te asiguri că e Steinway, cum scrie în contract.
Şi să ai grijă să am o sticlă de Cutty Sark în cameră, în fiecare seară.
În fiecare seară?
Dacă ai nevoie de ajutor să-l bei...
N-o să am.
Ţine ambele mâini pe volan, te rog.
Hei, doctore...
Am observat pe itinerar că ultimul spectacol e pe 23 decembrie. Nu?
Da, în Birmingham. E spectacol de Crăciun.
Am putea să plecăm mai devreme, în dimineaţa următoare,
să ajungem acasă în Ajunul Crăciunului?
Vom vedea.
Mulţumesc.
Poţi să stingi ţigara, te rog?
De ce?
Nu pot respira.
Despre ce vorbeşti? Fumul intră în plămânii mei.
Eu trag din ţigară.
Mulţumesc.
DR. SHIRLEY
E totul în regulă?
Da. Totul e bine
Bine. Ne vedem la hotelul din Pittsburg.
Fă o rezervare la cină. O să repetăm imediat ce terminăm.
La ce te holbezi?
- Vorbeşti nemţeşte? - Am vorbit în rusă.
În armată am fost staţionat în Germania.
Am înţeles puţin din ce ai spus.
Ai grijă cu nemţălăii.
Toţi sunt şerpi.
Kennedy trebuia să-i bombardeze când a avut ocazia.
Acum sunt şi nenorociţii ăia de cubanezi.
N-ar trebui să se ţină după noi?
Au itinerariul. Cât timp ajung la spectacol,
nu-mi fac griji şi nici tu n-ar trebui să-ţi faci.
Nu-mi fac griji.
Îţi vei da seama când o să mă vezi îngrijorat.
- Îţi vei da seama. - Tony, hai să facem linişte.
Sigur.
E interesant că ai spus asta.
"Hai să facem linişte."
Soţia mea spunea asta tot timpul.
Nu chiar tot timpul...
O zice când vin de la serviciu, iar ea a stat cu copiii toată ziua.
Îmi spune: "Tony, hai să facem linişte?"
La fel cum ai spus-o tu.
E uimitor.
Cum a fost?
Sărată.
Te-ai gândit vreodată să devii critic culinar?
Nu chiar.
De ce? Se câştigă bine?
Descrii mâncarea într-un mod minunat.
"Sărat!"
Atât de viu. Aproape că îi simt gustul.
Spun doar că e sărată.
Dacă foloseşti sarea, trişezi.
Orice bucătar poate să pună sare.
S-o faci bună fără sare, doar cu celelalte arome,
asta e şmecheria.
Ar trebuie să plecăm, dacă vrem să ajungem la Pittsburg până la cină.
Când eram în armată ştiam un tip care era din Pittsburg.
Doar că el îi zicea "Ţâţ-sburg".
Zicea că toate femeile din oraş au ţâţe mari.
E absurd.
De ce femeile din Pittsburg ar avea sâni mai mari decât cele din New York?
Presupun că o să aflăm.
Când m-ai angajat
soţia mea a cumpărat un disc de-al tău, cel despre orfani.
Orfani?
Da. Pe copertă erau nişte copii care stăteau în jurul unui foc de tabără.
Orpheus.
Da.
Orpheus în Infern. E inspirat dintr-o operă franţuzească.
Iar cei de pe copertă nu erau copii,
ci demoni din adâncurile iadului.
Nu mai spune. Cred că au fost obraznici.
- Ce faci? - Trebuie să mă uşurez.
- Aici? Acum? - Vrei să fac pe mine?
- Salut, doctore! - Bună ziua!
Ia-i p-ăştia pentru cheltuieli neprevăzute.
Dacă vrei să cumperi ceva,
nu trebuie să întrebi, doar să păstrezi bonurile.
Când nu mai ai, să-mi spui.
Mersi.
Încă un lucru.
Vom participa la multe recepţii, înainte şi după concerte
şi vom interacţiona cu cei mai bogaţi şi educaţi oameni din ţară.
Sunt de părere că dicţiei tale,
oricât de încântătoare ar fi în zona metropolitană,
i-ar prinde bine puţină fineţe.
Dicţie? În ce mod?
În singurul mod în care e folosit cuvântul.
Bine.
Intonaţia ta. Inflexiunea. Alegerea cuvintelor.
Am destule probleme.
Acum îmi fac griji şi despre ce cred oamenii de felul cum vorbesc?
Pot să te învăţ tehnici simple care sunt eficiente.
N-am nevoie de ajutor.
Dacă nu le place cum vorbesc, să se ducă dracu'.
- Vulgaritatea e altă problemă. - De ce mă calci pe nervi?
Fiindcă poţi mai bine de atât, dle Vallelonga.
Şi aşa ajungem la încă o chestiune.
În calitate de invitat de onoare, voi fi prezentat când particip
la aceste recepţii intime. Şi dumneata vei fi prezentat.
După părerea mea umilă,
"Vallelonga" poate fi dificil de pronunţat.
Mă gândeam
că "Valle" ar fi mai potrivit. Tony Valle.
Scurt şi bun.
Nu.
Dacă au o problemă cu numele meu, pot să-mi spună Tony Lip (Buză).
Sunt oameni binecrescuţi. Tony "Buză" ar putea fi...
cam lumesc pentru ei.
Atunci să-mi spună Tony Vallelonga.
Oamenii ăştia stilaţi care sunt mai deştepţi decât mine
şi ştiu să vorbească frumos,
vrei să-mi spui că nu pot să-mi pronunţe numele?
Dacă nu le place pot să şi-o bage în fund, o să aştept afară.
Un compromis echitabil.
Doamnelor şi domnilor, în seara asta suntem privilegiaţi
să vă prezentăm un mare artist american.
Prima oară a cântat în public la vârsta de trei ani.
La 18 ani, la invitaţia lui Arthur Fiedler, invitatul nostru
a avut primul lui concert de debut cu The Boston Pops.
Are doctorate în psihologie, muzică şi în arte liturgice.
A cântat la Casa Albă de două ori, în ultimele paisprezece luni.
E un adevărat virtuoz.
"Virtuoz". E cuvânt italienesc.
Înseamnă că e foarte bun.
Aşadar, doamnelor şi domnilor, vă rog să aplaudaţi Trioul Don Shirley!
Sunt zarurile tale, eu am doar o seară norocoasă.
Tony.
Te cheamă şeful.
Nu e şeful meu, lucrez pentru casa de discuri.
Şi eu lucrez pentru casa de discuri.
Hai, omule! Dă-ne şansa să recâştigăm banii!
Îmi pare rău, băieţi, mă cheamă datoria!
Te cheamă?
Datoria mea e să-mi recuperez banii.
Te-am căutat.
Scuze. Am jucat o partidă cu băieţii.
Când mai ai nevoie de bani, cere-mi.
E mai distractiv să-i câştig.
Şi dacă pierdeai?
Nu pierd la jocul ăsta, doctore.
Nu pierd.
Deci stând în genunchi pe pietre
şi aruncând zaruri pentru mărunţiş, te face câştigător?
De ce te iei de mine? Toţi au făcut asta.
Ei n-au avut de ales între a fi înăuntru sau nu.
Tu da.
Şterge-ţi genunchii, ai praf pe ei.
Dragă, Dolores, ce mai faci? Eu sunt bine.
Mănânc bine, de obicei hamburgeri,
aşa că nu-ţi face griji că nu mănânc bine.
L-am văzut pe dr. Shirley cântând la pian. În seara asta.
Nu cântă ca un negru. Cântă ca Liberace, dar mai bine.
E un geniu, cred.
Când mă uit la el în oglinda retrovizoare,
îmi dau seama că tot timpul se gândeşte la lucruri.
Presupun că asta fac geniile.
Dar nu pare distractiv să fii atât de deştept.
Mi-e tare dor de tine.
- Cine cântă? - Cine?
La radio?
Little Richard.
Serios? El e Little Richard?
Da. Crezi că poţi cânta aşa ceva, doctore?
Nu ştiu, pare destul de complicat.
Asta cam aşa e.
De unde ai porecla Tony "Buza"?
Nu e Tony "Buza".
"Buză", cu "ă" la sfârşit.
Am porecla de când eram puşti. Prietenii mei
ziceau că sunt cel mai tare din Bronx la vrăjeli.
- De ce zâmbeşti? - Ce vrei să spui?
Nu te deranjează că prietenii tăi, apropiaţii tăi, te consideră mincinos?
Cine a spus "mincinos"? Am spus "vrăjeli".
- Care e diferenţa? - Nu mint. Niciodată.
Mă pricep să conving oamenii să facă lucruri pe care nu le vor.
Vrăjindu-i.
Şi eşti mândru de asta?
Aşa am obţinut postul ăsta.
Stai puţin. Minţi de îngheaţă apele! N-ai auzit de Chubby Checker?
Sigur că am auzit de el, dar n-am auzit melodiile lui.
Îmi place piesa asta.
Are o voce mieroasă. Foarte lină.
Pe melodiile astea dansează toată lumea.
Fii atent la drum, Tony.
Ştii melodia asta?
- Nu cred. - Cum să n-o ştii?
Aretha Franklin.
Chubby Checker, Little Richard, Sam Cooke.
Sunt de-ai tăi!
- Vrei ceva? Îmi iau un pachet de ţigări. - Nu, mulţumesc.
Mersi că mi-ai ţinut locul.
Ţi-am luat un măr.
Înainte să plecăm, trebuie să discutăm.
- Da? - Oleg mi-a spus ce ai făcut.
Ce-am făcut?
Ai furat o piatră din jad de la magazin.
- Nu-i adevărat. - Te-a văzut.
N-am furat nicio piatră.
Ai luat-o şi ai băgat-o în buzunar.
Am luat o piatră de pe jos. N-am furat din cutie.
De ce ai lua o piatră de pe jos?
Nu ştiu.
Ăsta nu e furt. E doar o piatră obişnuită.
De ce ai vrea o piatră obişnuită?
Să o am.
- Să-mi poarte noroc. - O piatră norocoasă.
- Da. - Arată-mi-o.
Du-o înapoi şi plăteşte-o.
Ţi-am spus eu că nemţălăul ăla e parşiv. M-a turnat pentru ceva ce nici n-am făcut!
Plăteşte piatra, Tony, o să te simţi mai bine.
Mă simt bine.
Nu plătesc pentru o piatră obişnuită pe care am găsit-o pe jos.
Nu condu, dle Vallelonga.
Du-o înapoi.
- Te simţi mai bine? - Nu.
Dacă vrei, Tony, mi-ar face plăcere s-o cumpăr.
Nu te obosi. A dispărut tot farmecul.
Scuzaţi-mă, domnule.
- Sunt cu trupa. - Totul e pregătit.
- Nu ăsta e pianul, nu? - Ba da.
Nu e Steinway.
Şi ce dacă?
Dr. Shirley cântă doar la piane marca Steinway.
Aşa scrie în contract.
- Cine e dr. Shirley? - Dr. Shirley...
Trioul Don Shirley.
Cântă în seara asta.
- Chiar contează? - Da. Aşa scrie în contract.
Hai, omule. Cioroii ăştia pot să cânte la orice le pui în faţă.
Dar e un rahat.
Are gunoaie în el.
- Scoate-le. - Ce-ai spus?
M-ai auzit.
Ai 2-3 ore. Adu un Steinway curat.
- Nu avem niciun Steinway în campus. - Nu e problema mea.
Pun pariu că în tot statul Indiana nu există două Steinway-uri.
Atunci ar trebui să-ţi mişti curul.
Cu cine crezi că vorbeşti, slinosule?
Dragă Dolores, la micul dejun, am mâncat ouă şi friptură.
Formaţia a cântat în localuri luxoase.
Eu şi dr. Shirley ne înţelegem destul de bine, dar uneori
cred că se întristează şi de asta bea atât de mult.
N-am ştiut cât de frumoasă e ţara. Acum că o văd, ştiu.
N-ai să crezi cât de frumos e natura. E la fel de frumoasă pe cât se spune.
Iar traficul de aici e inexistent, ceea ce e perfect pentru mine.
Acum mănânc spaghete cu chiftele,
dar zici că sunt tăiţei chinezeşti cu ketchup.
Ne îndreptăm spre sud. Îţi scriu din nou când ajungem. Te iubesc.
Soţul tău, Tony. P.S.: Pupă-i pe copii din partea mea.
Ai rude, doctore?
- Nu chiar. - Nu chiar?
Ori ai, ori nu.
E o poveste lungă.
Ne grăbim?
S-o auzim.
Am un frate pe undeva.
Ne vedeam din când în când,
dar a devenit din ce în ce mai greu să păstrăm legătura.
Presupun că ăsta e blestemul muzicianului.
Mereu e pe drum ca un muncitor la carnaval.
Sau un infractor.
Mi-a afectat şi căsnicia.
- Eşti căsătorit? - Am fost.
June. O persoană bună.
O gramatică îngrozitoare, dar un suflet bun.
- Ai îndrăgi-o. - June?
Ca pe mama lui Lassie?
Din păcate, n-am putut să joc rolul de soţ şi de pianist.
Se pare că n-am putut să le împac.
Kentucky Fried Chicken.
În Kentucky! Când o să mai avem o aşa ocazie?
- Vrei să-ţi aduc? - Nu, mulţumesc, Tony.
Cred că e cel mai bun pui pe care l-am mâncat.
Presupun că e mai proaspăt aici, nu?
Nu cred că am întâlnit vreo persoană cu un apetit ca al tău.
Nu. Am cumpărat o porţie mare, să mănânci şi tu.
N-am mâncat aşa ceva în viaţa mea.
Pe cine păcăleşti? Vouă vă place puiul prăjit, porumbul fiert, legumele.
Şi mie îmi plac.
Bucătarii negri le făceau mereu când eram în armată.
M-ai evaluat foarte limitat, Tony.
Nu-i aşa? Sunt bun.
Nu, nu eşti bun.
Doar fiindcă altor negri le place anumite genuri de muzică,
nu înseamnă că şi mie trebuie să-mi placă. Nu mâncăm toţi aceleaşi genuri de mâncare.
Stai puţin. Dacă ai fi zis că macaronarilor
le place pizza şi spaghete cu chiftele, n-o să mă simt jignit.
Nu înţelegi ideea.
Dacă presupui că toţi negrii...
- Vrei o bucată sau nu? - Nu.
Poftim.
Spune-mi că nu miroase bine?
Are un miros bun, dar prefer să nu îmi cadă grăsime pe pătură.
"O să-mi cadă grăsime pe păturică." Hai, ia o bucată.
N-o să te omoare. Hai, mănânc-o.
- Nu. - Ia-o.
- O arunc pe banchetă. - Să nu îndrăzneşti.
- Atunci ia-o. - Cum? Ai farfurii sau tacâmuri?
Mănânc-o cu mâinile.
- Aşa se mănâncă. - Nu pot să fac asta.
Mănânc-o. Haide. Ia-o, trebuie să conduc. Ambele mâini pe volan.
Ia-o. Haide.
Aşa.
- Nu pot s-o fac, Tony. - Mănâncă drăcovenia.
Isuse.
Nu e bun?
Mi se pare...
foarte neigienic.
Cui îi pasă?
Relaxează-te şi savurează-l.
Tata avea o vorbă.
Orice faci, dă totul.
Când munceşti, munceşte, când râzi, râzi cu poftă.
Când mănânci, mănâncă ca şi cum ar fi ultima ta masă.
Mai vrei o bucată? Poftim, ia un piept.
E delicios.
Ia-l.
Ce facem cu oasele?
Asta.
Asta facem.
Aşa.
Ce mare scofală? Oricum o să-l mănânce veveriţele.
- Ia-l de jos, Tony. - Natura are grijă de Pământ.
- Ia-l de jos! - Isuse.
Nu cred că e adresa bună.
Aici scrie: "confortabil ca la tine acasă."
Locul ăsta arată ca fundul meu.
Aici e.
Pe cel pătrat, te rog.
- Doar pe ăsta? - Mulţumesc.
Dacă ai nevoie de ceva, sunt vizavi la Easton Inn.
Mulţumesc, Tony.
- Floyd, suntem gata. - Nu pot să joc, mă doare umărul.
Fiţi-ar umărul afurisit.
Pantaloni-Dichisiţi, vrei să joci?
- Poftim? - Hai, frate, ne lipseşte un om.
Aş prefera să nu joc.
Ce, eşti prea mare şi tare?
Nu, lasă-l în pace.
Îi e teamă să nu-şi prăfuiască uniforma de servitor.
Tocmai...
plecam să mă întâlnesc cu un prieten.
Mersi pentru nimic.
- Hai, Floyd. - Taci şi lasă-mă în pace.
Vacanţă fără bătăi de cap.
Mâncăruri delicioase pentru oameni deosebiţi.
- Da? - Scoală-te, sunt George!
Tony, haide. Repede!
Dr. Shirley are probleme.
Am ieşit să beau ceva, am intrat într-un bar,
şi l-am văzut pe dr. Shirley cum era agresat.
N-am vrut să-l las, dar n-am ştiut ce să fac.
Cine i-a dat drumul din cuşcă? I-au pus şi o cravată.
Pentru cine te-ai îmbrăcat aşa?
Luaţi-vă labele de pe el!
Ce avem noi aici, băieţi?
Daţi-i drumul, plecăm şi n-o să fie probleme.
Am vrut să beau ceva, Tony.
V-am spus, plecăm. Nu-i mare scofală.
Haide.
Nu pleacă nicăieri. Avem nevoie de un burete de spălat vase.
Dobitocilor, faceţi-vă un favor şi daţi-i drumul.
Acum!
Vorbeşte frumos.
Adineauri am făcut-o.
Băiatul ăsta o să primească ce merită.
Iar tu nu ne poţi împiedica!
Poate.
Dar indiferent de ce se va întâmpla,
o să înfig un glonţ fix în centrul craniului tău gros.
N-are niciun pistol, Ray.
Minte de îngheaţă apele.
Şi dacă are armă?
Eu sigur am.
Şi n-o să permit aşa ceva în localul meu.
Daţi-i drumul, ciorii.
Haide.
Scoateţi-l de aici.
Vreau ca yankeii ăştia să plece de pe proprietatea mea.
- Valea. - Hai, George. Du-te.
Valea!
Ai înnebunit?
Regret, n-am vrut să te pun în postura aia.
Stai, stai.
Vomiţi din nou?
Sunt bine.
Sincer, doctore, nu te înţeleg.
Puteai să te îmbeţi aici. Ai o sticlă întreagă.
- Aveam nevoie de puţin aer. - Aer?
Ştii unde te afli?
Chiar contează locul?
- Ce? - Dacă eram într-un bar...
în cartierul tău...
ar fi diferită discuţia?
De acum înainte nu pleci nicăieri fără mine.
Nicăieri!
- Ai priceput? - Da.
- Unde e camera ta? - Tony.
Ce-i?
- Chiar ai pistol? - Bineînţeles că nu.
Doctore, unde e camera ta?
- Acolo. - Haide.
Trebuie să te culci, ai spectacol mâine seară.
Louisville. Mulţumim pentru ospitalitatea voastră!
Mulţumim.
- Nu fi leneş, Tony. Pronunţă. - Nu vreau.
- Betty a cumpărat puţin unt bun. - Betty a cumpărat.
Betty a cumpărat... unt...
Cine vorbeşte aşa?
Unt...
Trebuie să începi de undeva.
Un cântăreţ face exerciţii vocale.
Un atlet îşi face încălzirea, înainte de repetiţii.
Atleţii se antrenează, nu fac repetiţii.
Fir-ar să fie!
Doamnelor şi domnilor, invitatul nostru special
din nordul îndepărtat,
Don Shirley!
Dl Shirley este însoţit de membrii trioului său:
Oleg Malakhovic, George Dyer, şi asociatul său,
Tony Valle... Vallelon... longia.
Ea e soţia mea, Margaret.
Dacă nu vă supăraţi, o să-l răpim puţin pe Donnie.
- Ce e asta? - Sandviş cu brânză pimento.
Da, încerc unul.
Scuze! Nu-mi place.
La începutul săptămânii am întrebat personalul
ce i-ar plăcea dlui Shirley la cină.
Băieţii din bucătărie au pregătit un meniu special,
în onoarea invitatului nostru.
Domnilor.
Pui prăjit.
Aşa. Aduceţi-l. Serviţi-l cald.
Mulţumesc.
Ne întoarcem după o scurtă pauză.
- Scuză-mă, Don. Ai cântat minunat. - Mulţumesc.
Cauţi toaleta? Dă-mi voie să te ajut.
E afară, lângă pinul ăla.
Prefer să n-o folosesc pe aceea.
Nu fi prostuţ, Don. Arată mai rău din afară.
Presupun că ştiţi din experienţă.
Nu s-a plâns nimeni până acum.
Aş putea să mă întorc la motel şi să folosesc toaleta de acolo.
Dar asta ar dura cel puţin o jumătate de oră.
Nu ne deranjează să aşteptăm.
Pot să trag pe dreapta. Te uşurezi în pădure.
Animalele îşi fac nevoile în pădure.
O să dureze cel puţin 20 de minute până ajungem la motel.
Atunci hai să ne grăbim ca să mă pot întoarce să termin reprezentaţia.
Asta e diferenţa între noi.
- Eu pot să mă uşurez în pădure. - Ştiu.
De ce eşti supărat pe mine? Nu eu fac regulile de aici.
Nu? Atunci cine le face?
Doar fiindcă avem aceeaşi culoare a pielii?
Ai spus o prejudecată.
Am mai multe în comun cu jidovii de la restaurantul de acasă,
decât cu ţărănoii ăştia.
- Fii atent la drum. - Mereu spui asta când nu-ţi place ce zic.
Fii atent la drum!
Nu înţeleg.
Cum poate să zâmbească şi să le strângă mâinile?
Dacă ar fi încercat porcăria aia cu mine,
m-aş fi pişat pe podeaua din sufragerie.
Să nu faci asta.
Mai avem multe concerte.
Da, şi?
Ştii că suntem obligaţi prin contract să le ducem la bun sfârşit?
Desigur.
Dacă nu cântaţi, nu suntem plătiţi.
Ce vrei să spui?
O să mai avem parte de astfel de circumstanţe urâte.
- Controlează-te. - Nu-mi ţine predici, turnătorule.
Dr. Shirley ar fi putut să rămână în nord,
şi să fie pupat în fund la petreceri de pe Park Avenue
primind de trei ori mai mulţi bani.
El a cerut asta.
De ce?
Ce Dumnezeu faci?
Scriu o scrisoare.
Arată mai degrabă ca un bilet de răscumpărare.
Pot s-o văd?
Dragă, Dolores...
D-R-A-G-Ă, "DEER" (căprioară) e un animal.
Mă întâlnesc cu toţi oamenii de seamă ai oraşului.
Oameni care vorbesc pompos.
Dar, ştii cum sunt, mă descurc.
Mă pricep la vrăjeli.
E scris greşit cuvântul ăsta.
În timp ce-ţi scriu, mănânc chipsuri
şi mi-e cam sete.
Mi-am spălat şosetele şi le-am uscat pe televizor.
- Ar fi trebuit să aduc fierul de călcat. - Ştii că e jalnică, nu?
Ce vrei să-i spui?
- Că mi-e dor de ea şi chestii. - Atunci scrie asta.
Fă-o într-o manieră unică.
Fără vulgarităţi.
Ceva de genul... Scrie.
Dragă, Dolores...
D-R-A-G-Ă, Dolores.
Când mă gândesc la tine,
îmi amintesc de câmpiile minunate din Iowa.
Ce câmpii?
Câmpii. C-Â-M-P-I-I. Câmpurile mari pe care le-am văzut.
Da, erau frumoase. Câmpii.
Aşa se numesc aici câmpurile mari.
Tony, nu enunţa.
- Poftim? - Scrie ce spun.
- Bine. - Distanţa dintre noi...
îmi frânge inima.
Dintre noi...
Timpul şi experienţele fără tine, n-au nicio însemnătate pentru mine.
Cel mai uşor lucru pe care l-am făcut a fost faptul că m-am îndrăgostit de tine.
E al naibii de romantic.
Cel mai uşor lucru pe care l-am făcut...
Doar tu contezi pentru mine.
Sunt conştient de asta în fiecare zi.
Te-am iubit în ziua în care te-am cunoscut. Te iubesc şi acum.
Şi o să te iubesc tot restul vieţii mele.
- Pot să-i spun să-i pupe pe copii? - Un post scriptum?
Da, la sfârşit.
Asta e ca şi când ai bate clopotul
la sfârşitul simfoniei nr. 7 a lui Şostakovici.
Da. Deci e bine?
E perfect, Tony.
Toţi vorbesc de Willie Maze în 1954.
N-a fost cel mai bun prinzător de la Polo Grounds.
Cel mai bun a fost Joe DiMaggio în 1936. Al doilea joc de la Campionatul Mondial.
Ultima fază, 150 de metri...
Îţi place, doctore?
- E un costum frumos. - Fin.
Tipul seamănă cu tine.
Zău?
Ca mărime.
E în jur de 42.
Probează-l.
Chiar trebuie să porţi smoching pe scenă, de fiecare dată?
Poţi să le mai schimbi puţin.
Hai să vedem cum îţi stă. Avem timp.
Vin imediat.
- Bună ziua! - Cu ce vă pot ajuta, dle?
Da. Vrem să probăm costumul gri din vitrină.
- Îl aveţi pe măsura 42? - Desigur.
- Ăsta e. - Cabina de probă e în spate, dle.
Mulţumesc. Vin imediat.
Nu te grăbi, doctore. Mă uit după nişte cravate.
Scuzaţi-mă, n-aveţi voie să-l probaţi.
Poftim?
Dacă vreţi să-l cumpăraţi mai întâi, putem să-l croim după măsura dv.
Înţeleg.
Da?
Eu sunt.
Dle poliţist, am fost sunat în legătură cu dr. Shirley.
Vino.
A venit prietenul lui.
Mulţumesc.
Adu-i un prosop, pentru numele lui Dumnezeu!
- Eşti avocat? - Nu.
Ar trebui să chemi unul. Îl închidem.
Pentru ce?
Administratorul l-a prins pe el şi pe celălalt tip...
Puteţi să-i scoateţi cătuşele?
Îşi pune pantalonii şi discutăm puţin.
Am putea, dar n-o facem.
Uite ce e, plecăm de aici mâine dimineaţă
şi nu ne mai vedeţi.
Trebuie să fie o cale prin care s-o rezolvăm.
Ce ziceţi, dacă îi daţi drumul, vă dau ceva în semn de mulţumire?
- Ne mituieşti? - Nu, nici vorbă. Un cadou.
- În semn de mulţumire. - Ce fel de mulţumire?
Cum ar fi o donaţie pentru poliţie. Pentru voi.
Oricât vreţi.
Vă plac costumele?
M-am plimbat azi prin oraşul vostru drăguţ şi am văzut un magazin de costume.
Costume de primă clasă.
Ce ziceţi dacă, în semn de mulţumire, o donaţie, vă cumpăr un costum la fiecare?
Vă îmbrăcaţi frumos şi ieşiţi la cină cu soţiile.
Munciţi din greu, o meritaţi.
M-au tratat îngrozitor şi tu i-ai răsplătit.
Am fost angajat să te duc la spectacole.
N-ar trebuie să conteze pentru tine cum o fac.
- Aş fi vrut să nu-i fi plătit. - Am făcut ce a trebuit.
Dacă s-ar afla vestea, ţi-ar distruge cariera.
Bine, Tony.
Vreau să încetezi cu altruismul fals şi cu grija pentru cariera mea.
Ce naiba înseamnă asta?
Adineauri te-ai gândit doar la tine,
fiindcă ştii că dacă ratez un spectacol, ţi se scade din plată.
Fireşte că nu vreau să ratezi un spectacol,
ticălos nerecunoscător!
Crezi că fac asta pentru propria sănătate?
Ţi-am salvat pielea, adineauri, aşa că poate-mi arăţi puţină apreciere.
Dealtfel, ţi-am zis să nu pleci nicăieri fără mine!
Am presupus că ai vrea ca asta să fie o excepţie.
Vrei să cumpăr nişte fard, înainte de spectacol?
Nu, mulţumesc.
- Sigur? Se vede vânătaia. - Am spus nu.
Bine.
Tony Lip?
Dominic. Ce naiba faceţi aici?
Ne-a trimis Brooklyn să rezolvăm nişte lucruri.
- Cine e vânătul? - Lucrez pentru el.
Ce s-a întâmplat? Ai pierdut un pariu?
Ce naiba faci?
Dacă cauţi de lucru, vino la mine! Îţi găsesc.
De fapt, am nevoie de tine săptămâna asta.
- O să câştigi bani frumoşi. - Un sac de bani.
Deja câştig bani.
Eu te plătesc dublu.
Nu e locul potrivit să discutăm despre asta.
Lucrez.
Hai să ne vedem la bar, la 8 fix.
Bine, ne vedem mai târziu.
Uită-l pe tipul ăsta.
Scuze, doctore, sunt nişte prieteni din New York.
- Adu bagajele doctorului Shirley? - Bine.
Am sunat în camera lui. Coboară imediat.
- Salut, doctore! - Unde pleci?
Mă duc la bar să beau un pahar.
Cu prietenul tău, Dominic?
Înainte să-i accepţi oferta,
trebuie să discutăm.
Tony...
Cred că faci o treabă minunată.
Prin urmare...
Vreau să-ţi ofer postul de manager de turneu.
Odată cu acest titlu
vin mai multe responsabilităţi, dar...
Asta înseamnă şi o creştere de salariu.
Nu. Nu, mersi.
Am căzut de acord pentru 125 pe săptămână, plus cheltuieli.
Asta e învoiala noastră, nu?
Nu plec nicăieri. Coboram doar să le spun asta.
Tony.
Îmi pare rău pentru noaptea trecută.
Nu-ţi face griji.
Toată viaţa am lucrat în cluburile de noapte din New York.
Ştiu că e...
o lume complicată.
Unde ai învăţat să cânţi aşa?
De la mama.
Serios?
M-a învăţat să cânt la o spinetă veche.
Imediat ce am făcut primii paşi am călătorit împreună în Florida.
Dădeam mici spectacole în parohii şi săli.
Din fericire, un om care m-a văzut cântând,
a aranjat să studiez la Conservatorul din Leningrad.
Am fost primul negru acceptat acolo.
Acolo te-au învăţat toate melodiile pe care le cânţi?
De fapt, am fost instruit să cânt muzică clasică.
Brahms, Franz Liszt, Beethoven, Chopin...
Doar asta am vrut să cânt.
Dar casa de discuri m-a convins să urmez o carieră bazată pe muzică cunoscută.
Au insistat că publicul n-ar accepta un pianist negru pe scena muzicii clasice.
Au vrut să fiu doar un artist de culoare obişnuit.
Ştii, tipul care...
fumează în timp ce cântă, îşi pune un pahar de whisky pe pian,
apoi se plânge că nu e respectat ca Arthur Rubinstein.
Nu-l vezi pe Arthur Rubinstein punând un pahar de whisky pe pian.
Nu ştiu...
Cred că dacă ai fi rămas la muzica clasică,
ar fi fost o mare greşeală.
Greşeală? Să cânt muzica pentru care m-am antrenat o viaţă?
Antrenat? Ce, eşti focă?
Oamenii adoră ceea ce faci.
Oricine poate să cânte ca Beethoven,
Joe Pan sau restul tipilor de care ai pomenit.
Dar muzica ta, ceea ce faci...
Doar tu poţi face asta.
Mulţumesc, Tony.
Dar nu toţi pot să cânte piesele lui Chopin.
Nu ca mine.
Copacii s-au scuturat de îmbrăcămintea lor înfrunzită,
iar culorile lor au devenit cenuşii şi maronii.
Am văzut o mulţime de copaci,
acoperiţi de zăpadă, parcă scoşi dintr-o poveste.
Ce expresiv e!
Recunosc, scrisorile lui Lip, nu sunt rele.
E moştenire de familie.
Se spune că stră-stră-străbunicul nostru
l-a ajutat pe Da Vinci cu Capela Sixtină.
Vrei să spui Michelangelo?
Da.
Ce treabă are Michelangelo cu scrierea scrisorilor?
Spun doar că arta e trăsătură de familie.
O să număr orele,
minutele şi secundele până vei fi în braţele mele.
Te iubesc, Tony.
P.S.: Pupă-i pe copii.
- John. - Da?
Vreau şi eu o scrisoare.
Da, imediat ce te apuci de gătit.
Fii atent la drum.
Tony.
Haideţi să-i aplaudăm aşa cum se cuvine
pe Don Shirley şi Trioul Don Shirley!
Fir-ai tu să fii! Rablă.
Ce naiba face tipul ăsta?
Nenorocitule.
Talonul şi actele.
Mă bucur să vă văd.
Ne-am abătut de la şoseaua principală şi ne-am rătăcit.
- Ieşi din maşină. - Ce-am făcut?
Ieşi!
De ce aţi luat-o pe aici?
V-am spus, a trebuit să ocolim şi ne-am rătăcit.
De ce eşti şoferul lui?
E şeful meu.
N-are voie să umble noaptea. Astea sunt regulile oraşului.
Cum adică?
Scoate-l din maşină şi verifică-i actele.
Ei, haide, plouă cu găleata.
Domnule, pot le iau prin crăpătura geamului.
Scoate-l din maşină!
Hai, ieşi!
Ai acte?
Cum se pronunţă numele tău de familie?
Vallelonga.
- Ce fel de nume e ăsta? - Italienesc.
Înţeleg. De asta eşti şoferul lui.
Şi tu eşti pe jumătate cioroi.
Mâinile sus! Acum!
Scuzaţi-mă.
Scuzaţi-mă, domnilor.
Înţeleg de ce asociatul meu a fost arestat,
dar eu de ce sunt acuzat?
Păreţi oameni rezonabili.
Dacă mă eliberaţi, putem discuta despre această situaţie.
Termină cu dulcegăriile, băiete. Nu pleci nicăieri.
- Nu mă puteţi ţine închis fără motiv. - Am motiv.
Ai ieşit noaptea la plimbare!
Vreau să vorbesc cu avocatul meu, vreau dreptul de a da un telefon.
Asta e o încălcare flagrantă a drepturilor mele!
Ştiţi...
Are... drepturi.
Lăsaţi negrul să dea un telefon. Eşti fericit?
Sună-ţi avocatul.
Avea mama o vorbă: "ce fel de prost eşti"?
Uită-te la ei.
Uită-te bine la poliţistul pe care l-ai pocnit.
Se distrează de minune alături de amicii lui.
Bea o cafea. Tu unde eşti?
Aici, alături de mine, care n-am făcut nimic.
Cu toate astea, eu suport consecinţele.
Eu o să ratez spectacolul din Birmingham.
Şi eu o să pierd mulţi bani, dacă nu ajungi acolo.
A meritat ieşirea nervoasă?
Nu câştigi niciodată cu violenţa. Câştigi doar când îţi păstrezi demnitatea.
Ea iese întotdeauna câştigătoare.
Iar în seara asta, din cauza ta, n-am ieşit câştigători.
N-aş atinge salteaua aia.
Nu, domnule.
Nu. Nu sunt eu, domnule.
Da, e aici, domnule.
- Da, domnule. - Dă-mi-l.
Căpitanul Pratt. Cine e? Prostii.
Da, domnule.
Acum îl aud, dle guvernator.
Nu, domnule, îmi cer scuze. Sigur că v-am recunoscut vocea.
Domnule...
Pe cine a sunat băiatul pe care l-am închis?
Iar dânsul v-a sunat pe dvs.
Nu, dle, dar un poliţist a fost atacat...
Nu, domnule, nici eu nu vreau ca Garda Naţională să vină aici.
Da, dle guvernator. Imediat.
Noapte bună dvs şi soţiei.
- Scoateţi-i din celulă. - Ce?
- Eliberaţi-i. - Maimuţoiul ăla m-a lovit!
Vrei să-ţi păstrezi postul? Atunci fă ce-ţi spun, când îţi spun!
Şi acum îţi spun să-i scoţi naibii afară!
Pe cine naiba ai sunat?
Bobby Kennedy ne-a salvat pielea! Cât de tare e asta?
Nu e tare.
Deloc. E umilitor.
Ce vorbeşti? Eram în pom, iar acum nu mai suntem.
Şi tocmai l-am pus pe Procurorul General al SUA
într-o postură foarte incomodă.
Şi ce dacă?
Pentru asta e plătit. Ce altă treabă mai are de făcut?
El şi fratele lui încearcă să schimbe ţara asta,
asta e treaba pe care o are de făcut!
Acum crede că sunt un...
Sun dintr-o celulă dintr-un ţinut mlăştinos,
cerându-i să atenueze acuzaţii de ultraj.
Cine face aşa ceva?
Un gunoi.
N-ar fi trebuit să-l pocneşti.
Nu mi-a plăcut cum s-a purtat cu tine. Te-a scos în ploaie.
Ei, haide. L-ai lovit din cauza felului în care te-a făcut.
Toată viaţa am îndurat astfel de jigniri.
O noapte ar fi trebuit să le înduri şi tu.
Nu pot să mă supăr pe ce-a spus fiindcă nu sunt negru?
- Isuse, sunt mai negru decât tine. - Poftim?
Nu ştii nimic despre ai tăi.
Ce mănâncă, cum vorbesc, cum trăiesc.
Nici măcar nu ştii cine e Little Richard!
Deci faptul că-l cunoşti pe Little Richard te face mai negru decât mine?
Uneori aş vrea să auzi ce spui.
- N-ai mai vorbi atât de mult. - Prostii.
Ştiu exact cine sunt.
Sunt tipul care a locuit toată viaţa în acelaşi cartier din Bronx
cu mama, tata, fratele, iar acum cu soţia şi copiii.
Ăsta sunt.
Sunt dobitocul care trebuie să facă şmecherii în fiecare zi
ca să pun pâine pe masă.
Tu, dl Şmecher, locuieşti într-un castel.
Călătoreşti în toată lumea şi dai concerte pentru bogaţi.
Eu locuiesc pe străzi, tu stai pe un tron.
Deci, da, lumea mea e mult mai neagră decât a ta!
Trage pe dreapta!
- Ce? - Trage pe dreapta!
- Nu trag pe dreapta! - Opreşte maşina, Tony!
Ce?
Ce faci?
Doctore, ce naiba faci?
Doctore, treci înapoi în maşină.
Da, locuiesc într-un castel! Singur!
Albii bogaţi mă plătesc să cânt la pian pentru ei,
fiindcă îi face să se simtă culţi.
Dar imediat ce mă dau jos de pe scenă,
sunt doar un alt negrotei pentru ei.
Fiindcă asta e adevărata lor cultură.
Şi sufăr singur, pentru că nu sunt acceptat de cei ca mine,
fiindcă nu sunt nici ca ei!
Deci, dacă nu sunt suficient de negru şi nici suficient de alb,
şi dacă nu sunt bărbat, atunci spune-mi ce sunt, Tony?!
Trebuie să dorm.
Bine.
Opresc la următorul motel pe care-l vedem şi intri pe furiş în camera mea.
Nu. Refuz să stau într-un loc în care nu sunt binevenit.
Bine.
Tony, chiar trebuie să fumezi peste tot?
Nu ştiam că te deranjează.
Trebuia să-mi spui.
Nu trebuie decât să-mi zici.
Ştii că vei ajunge acasă înaintea scrisorii?
Da.
M-am gândit s-o iau cu mine. Nu mai cumpăr timbru.
Bine. Dă-o încoace, o corectez eu.
Fără supărare, doctore, dar cred că mă descurc.
Dragă, Dolores. Uneori îmi aminteşti de o casă.
O casă cu lumini frumoase,
în care toată lumea e fericită.
Da, Tony! Ai înţeles.
Mersi.
Mersi că m-ai ajutat cu scrisorile.
- Eşti foarte priceput. - A fost plăcerea mea.
Când ajungem acasă, poate ar trebui să-i scrii fratelui tău.
Ştie unde sunt dacă vrea să reluăm legătura.
Eu n-aş aştepta.
Lumea e plină de oameni singuri cărora le e teamă să facă primul pas.
O termin mâine.
Ştii, doctore, ceva nu mi-a dat pace în toată călătoria asta.
Ţâţ-sburg a fost dezamăgitor.
N-am observat nicio diferenţă. Tu?
Noapte bună, Tony.
Bună seara! Bun venit.
Bun venit, dle Shirley!
Graham Kindell. Sunt administratorul general.
E o plăcere să vă cunosc.
Mulţumesc, dle Kindell. Dânsul e dl Tony Vallelonga.
- Îmi pare bine, Tony. - Bună ziua!
Să lăsăm maşina aici, pe locul invitatului de onoare. Pe aici, domnilor.
- Cum a fost drumul până aici? - Minunat.
Mă bucur să aud asta.
După cum vă închipuiţi, spectacolul de Crăciun e cel mai important
şi ne bucurăm nespus că aţi venit, dle Shirley.
Dacă aveţi nevoie de ceva, orice, spuneţi-mi.
- Mulţumesc. - Am ajuns...
Avem o oră la dispoziţie până la spectacol.
Aveţi întrebări?
Unde e restaurantul?
Mergi pe holul ăsta, faci dreapta, apoi treci prin antreu.
- Succes! - Mulţumesc.
A zis că avem o oră la dispoziţie. Cred că mori de foame.
Ia-o înainte, ne vedem în restaurant.
Putem să stăm cu tine la masă?
Da.
- Un cocktail, domnilor? - Nu, mersi.
3 păhărele de votcă.
E ultimul spectacol. S-a încheiat Războiul Rece. E pace.
- Dr. Shirley e în cabina lui? - Da.
E mai degrabă o cămăruţă.
Nu ştiu de ce suportă porcăriile astea.
Acum şase ani, în 1956,
Nat King Cole a fost invitat să cânte la Auditoriul Municipal de aici.
Dl Cole a fost primul negru invitat să cânte
la un local pentru albi, din acest oraş.
Imediat ce a început să cânte, un grup de bărbaţi l-au atacat
fiindcă cânta muzica oamenilor albi.
L-au tras de pe scenă
şi l-au bătut măr.
Isuse!
M-ai întrebat de ce face asta dr. Shirley?
Îţi spun.
Fiindcă nu e suficient să fii geniu.
E nevoie de curaj să schimbi părerea oamenilor.
Mersi.
Mulţumesc.
- Înţeleg, dar... - Ce se petrece?
Acest domn spune că n-am voie să cinez aici.
Nu înţelegi, el va cânta în seara asta în spectacolul principal.
Îmi cer scuze, dar e politica restaurantului.
- E totul în regulă? - Nu.
Tipul ăsta spune că dr. Shirley nu poate mânca aici.
Îmi cer scuze, dar astea sunt tradiţii vechi.
Reguli ale clubului. Sunt convins că înţelegeţi.
Nu, nu înţeleg.
Îmi cer scuze.
Stai puţin, vrei să-mi spui că măscăricii din trupa lui
şi toţi oamenii care au venit să-l vadă,
pot mânca aici, dar vedeta spectacolului nu poate?
Mi-e teamă că nu.
Trebuie să mănânce. Să cineze.
Vă propun ceva. Îi aducem ceva în cabină.
John, arată-i meniul.
Nu, nu mănânc în magazia aia.
Bine. Dacă doriţi, e un local foarte cunoscut
puţin mai încolo, The Orange Bird. Vor fi bucuroşi să vă dea de mâncare.
Doc, vino încoace.
Numai o clipă.
Poate locul ăla e mai bun. Chiflele de aici sunt tari ca pietrele.
Hai să mergem acolo, apoi ne întoarcem.
E ultimul spectacol.
Îl terminăm şi plecăm acasă, departe de jigodiile astea.
Aşa, peştele este specialitatea acestei seri.
Ori mănânc în camera asta, ori nu cânt în seara asta.
Pot să discut cu tine?
Dle Villanueva, trebuie să-l convingeţi pe dl Shirley.
Faceţi-l să înţeleagă că nu-l insultăm personal.
Aşa stau lucrurile aici.
El nu e de aici.
Rugaţi-l să fie rezonabil. Am 400 de invitaţi
care aşteaptă să fie binedispuşi în seara asta.
Şi dr. Shirley aşteaptă să mănânce.
De ce nu puteţi face o excepţie?
Să vă povestesc ceva.
Aţi auzit de clubul de baschet Boston Celtics?
Da, băieţii ăia au trecut pe aici, acum câţiva ani,
într-un turneu demonstrativ.
Fiindcă erau campioni mondiali,
eram măguliţi că se aflau aici, am trimis comitetul de întâmpinare.
Ştiţi la ce masă a mâncat negroteiul lor mare, în acea seară?
- Nu. - Nici eu.
Dar n-a fost una de-a noastră. Să terminăm cu prostiile.
Spuneţi-mi de cât e nevoie.
Să zicem o sută de dolari şi îl convingeţi pe băiatul dv să cânte?
Crezi că poţi să mă cumperi?
Cut tot respectul, dle, n-aţi avea un astfel de post,
dacă nu puteaţi fi cumpărat.
Opreşte-te! Tony.
E-n regulă.
O să cânt.
Dacă tu vrei asta.
Hai să plecăm naibii de aici.
Cum adică să plecaţi?
Unde naiba credeţi că plecaţi?
Don, nu face asta! Ai semnat un contract.
Ştiu că te ţii de cuvânt.
Totul o să fie bine.
Aveţi de dat o reprezentaţie, dle! Întoarceţi-vă!
Acum!
De asta nu lucraţi aici, fiindcă nu sunteţi de încredere!
Mă auzi? Am adus Steinway-ul afurisit din Atlanta pentru tine!
Tony.
Ţi-e foame?
Lui Betty îi place untul?
- Eşti poliţist? - Arăt ca un irlandez?
- Ce vrei, iubire? - Două pahare de Cutty Sark.
Oricare ar fi specialitatea voastră, o comandăm.
Două păsări portocalii!
Îmi place ce ai făcut la restaurant.
Ai luat atitudine.
Cum spune preşedintele: "Nu întreba"
"ce poţi face pentru ţară,"
"întreabă ce poţi face pentru tine."
Deci, dragule,
cu ce te ocupi, de eşti îmbrăcat aşa frumos?
Nimic semnificativ.
N-ar trebui să judeci un om după îmbrăcăminte.
E doar cel mai măreţ pianist din lume.
Serios? Eşti bun?
- Nu te sfii, doctore. Spune-i cine eşti. - Nu-mi spune. Arată-mi.
Haide...
Aşa se rup clapele.
M-am simţit bine. Aş face asta gratis, o dată pe lună.
- Eşti incredibil. - Tony...
Pun pariu că dacă plecăm acum, ajungem.
- Unde? - Ajunul Crăciunului în New York.
Nu-ţi scoate teancul de bani într-un bar.
Ştiam că ai pistol.
Se strică vremea, doctore.
Da.
Păcat că n-avem ceva care să ne protejeze.
Ştiu. Pune pe bord piatra ta norocoasă.
Haide. Avem nevoie de orice ajutor.
Mulţumesc. Deja mă simt mai în siguranţă.
Eşti un nesimţit, ştiai?
Drăcie!
Poliţai afurisiţi.
- Ce faceţi aici? - Încercăm să ajungem la New York.
- E vreo problemă, dle poliţist? - Da.
Am observat că maşina trăgea stânga. Cauciucul din spate e spart.
Circulaţi.
Fiţi cu băgare de seamă, dlor.
- Crăciun fericit! - Crăciun fericit! Mulţumim.
Avertisment de vreme rea în Ajunul Crăciunului.
O furtună de zăpadă va lovi Coasta de Est,
iar cele mai afectate vor fi Pennsylvania, în Est,
nordul New Jersey-ului şi cele cinci cartiere.
Călătorii sunt sfătuiţi să evite Jersey Turnpike...
Gata. Trag la următorul motel.
- Continuă drumul cât poţi, Tony. - Nu pot să ţin ochii deschişi.
Sunt hipnotizat.
O să-mi explodeze creierul.
Am încercat, doctore.
Ce poţi face?
Masa e pregătită, doamnelor şi domnilor. Nu alergaţi!
Tony. Tony, trezeşte-te.
- Eşti teafăr? - Ai ajuns acasă. Intră înăuntru.
Noapte bună!
Stai. Vino să-mi cunoşti familia.
Crăciun fericit, Tony!
Crăciun fericit!
Ia uite cine a venit! Shakespeare în persoană!
Ai ajuns!
Tony, să fii binecuvântat!
- Ţi-e foame? - Sunt lihnit.
A mai rămas ceva?
- Bun venit acasă, dr. Shirley. - Mulţumesc, Amit.
Am pregătit patul, dle. Vă despachetez bagajele?
Nu, nu, te rog. Du-te acasă la familie.
Mulţumesc, domnule.
- Crăciun fericit, domnule! - Crăciun fericit!
Pe mine nu m-ai sărutat aşa.
Linişteşte-te.
Te simţi bine, Tony? Pari cam tăcut.
Da. Sunt puţin obosit.
A fost o călătorie lungă.
Te-ai ocupat de chestia aia?
- Mersi. - Da, îmi datorezi 75 de dolari.
75? Charlie a zis 60.
Eu am făcut-o pe gratis?
Tony, povesteşte-ne cum a fost în călătorie.
Ai fost plecat două luni.
Cum a fost vânătul? Te-a călcat pe nervi?
Nu-i spune aşa.
Bine.
Trebuia să-l vezi pe micuţul Frankie, săptămâna trecută,
când s-a urcat pe televizor. L-am pozat. Era foarte drăguţ.
Era foarte amuzant cum stătea cocoţat.
Ai înnebunit, Dee? La câte tuburi are, putea să se electrocuteze!
- Charlie? - Salut, Lip! M-a invitat Johnny.
- Intră. - O ţii minte pe Marie?
Bună Marie!
Chiar a venit Charlie? Glumeam.
Cu soţia?
- Crăciun fericit! - Crăciun fericit! Ce surpriză!
El e Charlie de la amanet!
N-a adus nimic. De Crăciun. Vă vine să credeţi?
Doc!
Bun venit!
Atenţie.
El e doctorul Donald Shirley.
Crăciun fericit!
Haideţi, faceţi loc! Aduceţi-i o farfurie!
- Bună seara! - Dumneata trebuie să fii Dolores.
- Bun venit! - Buon Natale.
Mulţumesc că ţi-ai împărţit soţul cu mine.
Mulţumesc că l-ai ajutat cu scrisorile.
Dr. Donald Shirley a continuat să meargă în turnee,
să compună şi să înregistreze cu succes.
Igor Stravinsky a spus despre el: "Virtuozitatea lui e demnă de zei."
Frank "Tony Lip" Vallelonga s-a întors la jobul lui de la Copacabana,
devenind, într-un final, administratorul restaurantului.
Tony şi Dolores la Copa, 1960.
Tony Lip şi dr. Donald Shirley au rămas prieteni până la moartea lor,
la câteva luni distanţă unul de celălalt, în 2013.