ЛЯТНА ИГРА
филм на Ингмар Бергман
Генерална репетиция на Лебедово езеро.
Трябва да го предам на получателя. - За г-ца Мари. Ще го предам.
Аз ще го предам.
Кой сте вие? - Редакторът Нистрьом.
Изчакайте, имам хора. - От кой вестник сте?
От "Цяла година".
Днес не пускаме журналисти. Имаме генерална репетиция.
Аз съм по лична работа. Тя ме очаква.
Днес никакви лични работи. Имаме генерална репетиция.
Но... - Това е, разговорът приключи.
Вестникарски драскач! "Цяла година". - Какъв странен аромат.
Не чувствам никакъв аромат. - Приятелю, ти просто нямаш обоняние.
Карл, качи се горе и предай този пакет на г-ца Мари.
Аха... - И побързай!
Ало. Обадете се по-късно.
Наистина нещо намирисва. - Напълно е възможно.
Но не да ми го казва пришълец, на мен, работещия тук повече от 40 години!
Писмо за г-ца Мари. - Благодаря, Карл.
Излез, Карл! Трябва да се преоблечем. - "Ние"? За нищо на света!
Господи...
Звънецът! Къде е Мари? - Попитай Карлсон.
Карлсон... Карлсон!
Не обичам мъже, които танцуват. Защо не започваме?
Нещо става с Мари... - Вдигай!
Мари е малко странна днес. Всички казват така.
Вдигаме завесата. По местата!
Готови сме. - Нещо странно витае днес във въздуха.
Точно това казах и аз на моята старица тази сутрин.
Времето... и още, сънувах нещо странно.
Ще видите, че днес нещо ще се случи. Обикновено предчувствам нещата.
Какво става там, по дяволите?!
Трябва да се открие аварията. - Какво?!
Изглежда е изгорял контакт.
Проклятие! - Какво да направя...
Колко време ще отнеме? - Не знам.
Пауза!
За какво говорех? Такива неща чувам зад гърба си, Майя.
Мари, искаш ли нещо?
Не, благодаря. - Сигурна ли си?
Може би... малко кафе? - Разбира се, ще направя!
Никога в живота си не съм виждала такива грозни пръсти.
Новите палци са направо опасни, трябва да ги забранят.
Мари, какво ти е? Обидена ли си на някого?
Не си ли узряла? Разстроена си,
защото сега е есен, и момичетата ни наричат лелички?
Сестрата на Тулан днес ме нарече леля. През пролетта не говореше така.
Или е някоя любовна мъка?
Лица като на 45 годишни, тела на 18 годишни,
а сме на 28 и момичетата ни наричат лелички.
Кай... Случвало ли ти се е да сънуваш нещо през нощта,
а на сутринта да си толкова отпаднал, че да ти се прииска да заплачеш?
Спомняш ли си какво си сънувала?
Или просто... да избягаш от всичко.
Не знам. Никога не съм имал някой, който би могъл да ми се присъни така.
Събуждаш се на сутринта, а картината от съня остава.
И се чувстваш толкова отпаднал някъде вътре...
Какво каза? - Нищо.
О... колко е хубаво!
Ние, разбира се, сме добри, но работата ни изхабява -
поне пръстите на краката...
и безсмъртните ни души.
Дневник
Мари, какво има? - Толкова хора умират...
Лельо Мари, казват, че там има проблем. - Проблем ли?
Сигурно ще има вечерна репетиция, по дяволите.
Никога не ми се удава да се занимавам с любов в нормално време.
Лека нощ, дете. Тук повече няма какво да правиш. Там има проблеми!
Съжалявам, но ще продължим довечера. - Проблеми.
Първо се успокой. Аз съм изключително спокоен. Съвършено спокоен.
Вечно ми се мотаеш в краката! Вечерна! Спокойствие на първо място.
Аз съм спокоен. - Така бих го убила!
Тя все още изглежда добре.
Разбира се. Но краката й са малко пълнички.
Това са мускули, Карл. Всички балерини имат пълни прасци и бедра.
Може ли да говоря с редактора Нистрьом? Какво?
Странно, че не е омъжена и няма деца.
И никой не клюкарства по неин адрес.
Благодаря ти. Нали Нилс стои тук 40 години
и прогонва всички журналисти.
До после, Нилс! - Мари! Редакторът Нистрьом
от "Цяла година" питаше за вас. - Кога?
Точно преди репетицията. Изглежда, че имаше важна работа.
А ти? - Естествено, че го изпъдих.
А аз стоя и му звъня. Изглежда, че е време да изпъдят теб.
Не е много мило от нейна страна. - До скоро, Нилс!
Понякога е малко рязка.
Беше ядосана. Сопна ти се заради проблемите с репетицията.
Намираш ли за забавно да се плашат хората по този начин?
Спиш докато ходиш? - Зазяпала съм се, спи ми се.
Ти не ми даваш да спя през нощта.
От възрастта е, старче. - Не е смешно.
Довечера си легни по-рано. - Няма да стане, имаме репетиция.
Освободих се от вестника за вечерта, и там не бяха никак радостни.
Отиди някъде с някоя друга.
Разстроен ли си? - При теб на първо място е само
театъра, театъра, театъра.
Добре. Да вървим вкъщи. - Сега? Ти си луда.
Защо? - Имам още работа.
Зарежи я, вестника ще се оправи и без теб.
Зарежи репетицията. Ето, виждаш ли?!
Вечно този вестник, вестник... - Виждаш!
Имаш ли да казваш още нещо?
Е... освен, че те обичам, не виждам какво друго.
Какво великодушие!
Нека приключим разговора, докато не съм се ядосал.
Няма причини за това.
Не мога да понасям раздразнителни лелки. До скоро.
Извинявай! Давид...
Качвайте се, корабът тръгва.
Дамата ще се качва ли или не?
Стоп, стоп, стоп!
Успя с моите седем фута под кила!
Какво? - Успя да отидеш при козите си!
Какво каза? - Ще пийнем ли нещо разхладително?
Мари? Ще ме познаеш ли, детенце?
Защо? Познах ви, пасторе. - Беше отдавна...
Не сме се виждали от моето причастие.
Не. Виждали сме се...
За какъв дявол стоиш долу? Грогът изстива, скъпи пасторе.
Струва ми се, че беше преди 13 години.
Есенното представление на балетната школа.
Да, представлението...
Ден на щастие, ден на заблуждение,
разбити надежди, вълнение, истерия, възбуда.
Ден, различен от другите през тази година.
Мари! Мари! Почакай!
Ужасно! Свиреха много бавно!
Недей така, Мари. Изобщо не беше бавно.
И все пак се получи ужасно! - Да, но ти имаш талант.
Отивам да си плача вкъщи. - Аха, върви.
Хареса ли ти? Добре ли беше? - Великолепно.
Какво правите тук?
Имам среща. - С кого?
Не знам... - Тогава се разкарайте.
Хубаво е, че се интересувате от балет, но днес нямаме време.
Студено ми е. - На краката ли? В копринени чорапи?
Когато танцувате... - Откъде знаете, че танцувам?
Виждал съм ви.
Много пъти. Особено последното ви представление.
Седя тук и си мисля, че ако можех да кажа...
това, което бих искал да кажа... бих казал...
Какво бихте казали?
Ще се смеете... - Мислите ли? Говорете!
Бих казал... че сте най-красивото момиче, измежду тези, които съм виждал
през целият си живот. Ето...
Къде живеете през лятото? - На Калвхолмен. А вие?
На Блокрокен. Имам къща там.
Вие ли живеете там? - Знаете ли мястото?
Разбира се, чифлика. Със Сърдитко събирахме ябълки там всяка есен,
когато бях малък.
А това е той. Нарича се така, защото със сестра ми се карахме,
докато решим как да го кръстим.
Аз ще живея в чифлика. Може да се видим.
Поне, когато дойдете за ябълки.
Добър ден. - Добър ден.
Водата студена ли е? - Уви. Но на брега е топло.
Има ли улов? - Не, рибата още спи.
Ще се къпете ли? - Не... Водата е студена.
Достатъчно топла е, трябва само да се топнете. Опитайте!
Може би да минем на "ти", а? - И аз мисля така.
Въпреки, че е по-лесно да си говорим на "вие".
Вие живеете... Ти там ли живееш? - Да. Там, на Калвхолмен.
Точно така, ти ми каза.
Гладен ли си? - Защо?
Исках да те питам дали обичаш диви ягоди?
Знам едно място... Отиваме ли?
Това е моята ягодова поляна. - И никой не знае за нея?
И никой друг? - Не, никой.
Заповядай, бери си.
Как се нарича тази птичка? - Не знам...
Не разбирам от птици, но ги наричам
"птици на летните ваканции".
Винаги някоя запява на прозореца ти в първото утро на ваканцията.
Винаги, и обезателно те събужда.
С родителите си ли живееш? - Не, те са разведени.
Майка си никога не съм виждал, а татко живее с друга.
Той ми дава пари, само да не се среща с мен.
Трябва да му ги върна и никога повече да не го видя.
Но къде живеете със Сърдитко?
При старата вещица... леля ми, с мустаците.
Аз много обичам слепи котета.
А ти? И още бебета,
хора, които всички смятат за противни и, разбира се, мишки.
И пудели.
Не се оплаквам. Но хората не искат да ме приемат на сериозно.
Това толкова ли е тъжно?
Да. Никой няма работа с мен, нито един човек.
Никой, освен Сърдитко. - Никой ли?
Не, само Сърдитко. - А аз?
А ти имаш ли работа с мен?
Иначе защо бих те довела на ягодовата поляна?
Трябва сериозно да се замислиш над това...
Аз никога няма да умра. Ще бъда стара колкото си искам, но няма да умра.
Страхувам се...
Страхувам се, че аз, Хенрик, изведнъж ще изчезна, в тъмнината,
в неизвестността... - Защо ми разказваш това?
Не знам. Но такива мисли ме налягат понякога.
Но това е доста интересно, нали? Между другото, ти започна това.
Виж, ягода. - Точно така, по дяволите.
Хенрик... Мисля, че ще бъдем приятели.
И аз мисля така.
Мари...
Същата седмица ни посети чичо Ерланд.
Подари ми гривна, целуна ми ръка,
възхищаваше ми се и беше много мил.
С обяда имаше и вино. Леля Елизабет си пийна
и разказваше за това, как е било,
когато мама е била жива. Но никой не я слушаше.
Отивам за кафе.
Не ме наричай чичо. На моите години не е много приятно,
когато млада и красива жена те нарича "чичо".
Това означава ли, че ме смяташ за млада и много красива жена?
Такава, каквато беше и майка ти. - На нея също ли й правеше подаръци?
Всички го правеха. Обичаше да получава подаръци, като признание за таланта й.
Мисля, че си бил влюбен в нея. - Възхищавах се на таланта й.
А тази гривна е знак на възхищение на моя талант, така ли?
Слушай, Мари...
Ако не беше дъщеря на моя стара позната, бих ти казал нещо...
Кажи го, въпреки това. - Не смея.
Нека си представим, че аз съм съвсем друг човек, например, мама.
Бихме могли да избягаме, ти и аз... - Да избягаме?
Да избягаме. Далече, далече... за да се насладим на живота изцяло.
Да се насладим на живота изцяло... - Трябва да се насладим на всеки миг.
Но аз се наслаждавам на всеки миг. - Само така си мислиш, бедно дете.
Щастлив е този... Щастлив ще е този, който те научи. То е всичко в живота.
Но, чичо Ерланд... - Ако престанеш да ме наричаш чичо,
аз ще спра да те наричам... - ...малката ми.
Танците си имат своето време... Ти сигурно си имаш някой млад танцьор,
с когото мечтаете, карате се и планирате да изживеете заедно живота си?
Не. В трупата ни няма засега, нито капка.
Това истина ли е? - Не бъди толкова сигурен, Ерланд.
Съвсем не съм сигурен, когато става дума за теб, скъпа Мари.
Възможно е, в някой прекрасен ден, да се погрижиш и да се ожениш за мен.
Смея ли да се надявам?
Говориш като в стар роман.
Разбира се, че можеш да се надяваш. "Ще настъпи ден, когато ще бъда твоя".
По дяволите, трябва да тръгвам.
Къде? Тук ни е толкова хубаво. - Имам работа.
Може ли да дойда с теб? - Не, разбира се, не трябва.
Тя избяга, Ерланд. Няма да можеш да я догониш.
Здрасти!
Нещо си разстроен? - Не, не съм разстроен.
Сърдитко, защо е сърдит господарят ти? - Казах, че не съм разстроен.
Щом не си разстроен, тогава недей да говориш толкова сърдито.
Но ние със Сърдитко виждаме, че господарят му е разстроен.
Не се прави на глупава!
Обиден си за това, че закъснях? - Съвсем не.
Тогава господаря трябва да е обиден за нещо, за което не се досещаме.
Кой е този чичо Ерланд? Защо така се веселите? Влюбена ли си в него?
Чичо Ерланд! Този старец!
Не е старец, той е влюбен в теб, всеки глупак може да го види!
А ти виждаш ли го? - Значи, според теб аз съм глупак?
Ако той е влюбен в мен, то това си е негова работа.
Постоянно се влачи след теб. - Толкова ли си раним?
Хайде, разкажи за своята ревност.
Така ли те наранявам?
Получи си го! Получи си го!
Беше нощ след горещ летен ден,
изпълнен с ослепителна слънчева светлина. Беше поразително тихо.
Тя се протягаше към беззвездното небе.
Мълчанието между нас също беше поразително.
Камъните са още топли. - Днес всичко изглежда някак нереално.
Наистина ли е красиво? - Да, все едно сме в сапунен мехур.
Толкова красиво, че ти се иска да се разлетиш на парчета,
да изчезнеш, да се превърнеш в нищо.
Сигурно е приятно да се целуваш. - Сигурно сега всички го правят.
Мен никой никога не ме е целувал - освен балетмайстора, но това не се брои.
А чичо Ерланд? - Той ли? Е!
А ти целувал ли си се някога? - Е. Всичко е толкова сложно...
И едно нещо е свързано с друго.
Слушай, Мари... Ти ми харесваш.
Обичам те така... Знаеш... Искам да кажа...
Сигурно си мислиш, че е глупаво. Аз наистина съм голям идиот.
И какво чувстваш? - Какво?
Каза, че си влюбен в мен.
То стои в гърдите, свива стомаха, коленете треперят като ябълково желе,
а пръстите на краката блокират.
Но основно е в гърдите. - В сърцето ли?
Не знам.
А ти какво чувстваш? - Не, аз не съм влюбена в теб.
Да, разбира се...
Мисля, че е някъде под кожата. Иска ти се да се докоснеш до мен
и да галиш кожата на ръката ми.
Крие се някъде в моите рамене и лакти. И в китките.
Навсякъде по малко, и те безпокои.
Чичо Ерланд сигурно е малко пиян. Но ти не му обръщай внимание.
А, ето и младежта дойде.
В кухнята има мляко и сандвичи.
Вечер човек огладнява.
След разходка на лунна светлина...
Ерланд!
Не обръщай внимание на думите му, когато е на градус.
Твоята майка, Мари, случваше се, танцуваше за мен в такива късни вечери,
когато наоколо беше тихо и спокойно, а луната осветяваше тази стая.
Бяхме сами... Извини ме, че допускам тази волност, да кажа, че сме били сами.
Но баща ти... А! Извини ме, скъпа Елизабет.
Тя седеше там. А аз свирех...
гледах лицето й и си мислех, реалност ли е това или не.
Всичко, което ме заобикаляше, беше нереално.
Единствените реалности бяха лунната светлина и музиката.
А сега всички часовници в дома са спрели,
а всички цветя на прозореца са увяхнали и мъртви.
Но в онези времена те бяха живи. Бяха червени пеларгонии...
часовете минаваха...
а зад прозореца крещяха чайки.
Вървете, деца. Аз ще остана с него.
Параходната сирена в далечината - това и много друго...
музиката и лунната светлина, тишината и напрежението...
пулсирането на кръвта в ушите... Всичко това създаваше
удивителна атмосфера -
подобна на мелодия. Ново пространство в нашето подсъзнание.
Ето, тук се занимавам през лятото. Добре дошъл.
Утринното слънце поглежда оттук. А на това дърво, всяка сутрин
седят две врани и беседват.
Те са толкова трогателни. А след това се появяват
твоите "птици на летните ваканции". - Разказваш като екскурзовод в музей.
Мисля, че сега можем да се целунем. Ти не смяташ ли така?
Да, смятам.
Не се притеснявай, заключила съм. - Кой е това?
Разбира се, че отивам да си легна. Разбира се, по дяволите!
Да вървим, Ерланд... За да не те е срам утре сутринта.
Бедната леля Елизабет.
Мари... - Да.
Сега си имаш любовница. Е, как е? Завладяващо ли е?
Сигурно ще разкажеш на всичките си приятели.
Ще разправяш ли за нас? - Не мога да обещая, но ще се оженим.
Но какво усещаш сега? Нима не си мечтал за това?
Не съм си и мислела, че това ще се случи така.
Ако бъда честна, много се страхувах. - А сега?
Не. А ти? - Не. Аз никога и от нищо не се боя.
За разлика от мен... - Не говори сега за това, Хенрик.
Трябва да си призная, че съм ужасно гладен.
В кухнята има мляко и сандвичи.
А след това ще се топнем.
Ела!
Дните са като бисери - кръгли, блестящи, нанизани на позлатена нишка.
Дни, преизпълнени с игри и ласки Оживяващи отново през нощта.
Кога сме спали? Нямаше време за сън.
Никога на нищо не съм се удивлявал. - Но сега беше удивен.
Преди пет минути си мислех за теб.
Аз не съм си мислила за теб 10 години. Може ли кафе?
Но това не е онзи сорт, който ти харесва.
Никога не съм го обичал.
Давай. Вече не съм толкова придирчива.
Както винаги без захар ли? - Две бучки.
По-рано не слагаше захар.
Бъркаш ме с някого, скъпи Ерланд. - Е, значи остарявам...
Какво ловуваш? - Какво ловувам ли? Глухари.
Имаш удивителната способност да си хабиш времето напразно.
Изведнъж ми се прииска да дойда. И ето ме тук.
Получи ли пратката? - Каква пратка?
Аха... Значи ти си ми изпратил дневника на Хенрика.
Как е попаднал у теб? Защо ми го изпрати? Защо сега?
Колко въпроси... Подреждах бумащини.
Но ако искаш подробности, ще ти разкажа.
Взех го в болницата. Не исках да попадне в чужди ръце.
Канех се да ти го дам след това. Нима не съм постъпил правилно?
Защо не отговаряш?
Беше ми приятно да те видя, но трябва да тръгвам.
Ако закъснея за кораба, ще се наложи да остана с теб цялата нощ.
Изплаши ли се? - Да, много.
Не ми казвай, че би могло да бъде иначе, ако ти бях дал дневника тогава.
Гледам ръцете ти. Те са красиви, но в същото време и с нещо неприятни.
Не мога да обясня с какво.
Спомням си ръцете на Хенрик. Не разбирам как съм ти позволявала
да ме докосваш.
Смяташ, че съм отвратителен? И това заразно ли е?
Да, така смятам. Но е добре, че вече го знам.
Да те изпратя ли до кораба? - Не, благодаря, сама ще отида.
А, това сте вие.
Още много ли ти остава?
Готова съм. - Канехме се да ходим до Берн в два.
А вече два ли е? - Три без петнайсет.
Виждаш, че работя. - Ти ми се подиграваш.
Вечно седя и те чакам. - Трябва да работя.
Благодаря ти. - Вече съм готова.
Не искам такива жертви. Остани си!
Извини ме, но работата е много важна за мен.
А аз? - Разбира се, ти също.
Кое е по-важно? - Странен въпрос.
Не, отговори! Кое е по-важно? - Не знам...
Казвам ти, че ми се подиграваш.
Ти си егоист. - По-рано никога не сме се карали.
Вината не е моя. - А чия е, моя ли?
Ако продължава така... - Няма да можем да живеем заедно ли?
Само кажи и ще стане така. - Нямам това предвид...
Тежи ли ти?
Хенрик, не бъди такъв. Разбери, че се вълнувам,
колко малко съм се упражнявала през лятото. Сезона се открива след седмица.
Неразделни сме от два месеца.
Извини ме, че бях рязка... Всичко наред ли е?
Разбира се.
По дяволите! Днес си коравосърдечен! Аз се извинявам, чувствам се виновна,
а ти... ти продължаваш да се дуеш. Върви си! Нямам нито време,
нито желание да общувам с теб.
Хенрик, върни се! Не бъди глупав! Не исках!
Добре, бягай! Не искам да те виждам повече! Прав ти път!
Помня, че беше събота. Търсих го целият ден.
Когато започна да се мръква, отидох при него у тях.
Никога преди не съм идвала тук.
Добър ден. Извинете, Хенрик вкъщи ли е?
Хенрик рядко си е вкъщи напоследък, и през деня, и през нощта.
Мисля, че Хенрик си е в стаята.
Когато Хенрик се върна днес вкъщи, той така плачеше, че чак се чуваше.
И трошеше мебели. Малко портвайн, госпожице?
Не, благодаря.
Всеки има право да върши онова, което му се иска.
И аз не принуждавам никого за нищо.
Тогава аз може да се кача при него. - Не поощрявайте прищевките му.
Хенрик, защо стоиш там и се криеш?
Исках да послушам как клюкарства по мой адрес.
Той яде моя хляб и си позволява да ми държи такъв тон.
Едва ли ще обеднееш от това. - Ти си лентяй и безделник, момчето ми.
За щастие, не съм твое момче.
Ти си син на баща си, вие и двамата чакате смъртта ми.
Хенрик ще наследи имуществото ми. По думите на професор Розенберг,
трябваше да умра преди три месеца.
Пътищата Господни са непредвидими. - Имам рак на гърдата.
Пасторът казва, че този, който иска да се разпорежда с живота си,
му е предначертано да умре. Лъжа е. - Спасете се...
Всичко е лъжа. Животът ми харесва и аз ще надживея всички ви.
И теб също, скъпи Хенрик.
Забелязала ли е г-жа Калваген, че моят кон заплашва нейният топ?
И това не ми пречи да се чувствам като призрак.
Наздраве. - Това е алергия.
Може би ще пийнете малко портвайн? - Не, благодаря, не пия.
Ще ви донеса одеяло, пасторе.
Става хладно както за трупа, така и за свещеника.
Възхитен съм, ако идвате тук от християнски дълг.
По-скоро от професионален интерес. - Какъв е той?
Може да звучи глупаво, но имам странното чувство,
че съм тук и седя със самата Смърт.
Това е много полезно от професионална гледна точка.
Вървете де! Там долу, на мостчето има танци, доколкото чувам.
Довиждане. - Довиждане.
Видя ли как си изпатих вкъщи? Лентяй и безделник.
Бедничкият. - Но не всичко е толкова лошо.
Ти имаш мен. - А така ли е?
Ти имаш мен! - Но днес...
Тихо! Ти имаш мен!
Да се върнем вкъщи. Омръзна ми да бродя по нощите. Замръзнах.
Сърдитко, ела тук!
Писалката. Изпуснах писалката.
Къде е?
Чуваш ли колко тихо стана? Изведнъж стана тихо...
Може би сме попаднали на друга планета? - Да... това са извънземни...
Добър ден, г-це Мари. Дали ще ме познаете?
Гледай ти! Здрасти, здрасти! Някъде съм ви виждала.
Виж, ръцете ми замръзнаха.
Но в стомаха и гърдите всичко ми гори, като че ли в мен има пожар.
Сега ще проверим. - Не ме гъделичкай!
Очарователна гръд, госпожице. Бихте ли прекарали с някого нощта?
С някого? - Аха, вие бихте искали.
Зависи какво можете да ми предложите. Аз съм бедно момиче и съм девствена.
Тогава не може да става и дума.
Но ако говорите за годеж, то, обещавам, че няма да се разочаровате.
Тогава ще се наложи да го отложим за малко, тъй като бижутера
затвори дюкяна си за уикенда и замина.
Вие сигурно не знаете, че за този годеж е достатъчен и пръстен от трева
и целувка от 24 карата.
Нима не трябва да се закълнем един на друг?
Да се закълнем ли? Обзалагам се, че да.
Закълни се... че ти никога няма да поглеждаш друго момиче.
Заклевам се. - А ако го направиш,
то тогава дяволите да те вземат. - Заклевам се.
А зъбите, носът ти и пръстите да почернеят и да паднат.
А аз ще ти бъда вярна, докато имам желание.
А доколкото го имам, ще бъда вярна до деня на Страшния съд.
Иначе дяволите ще те вземат.
Иначе ще ме вземе чичо Ерланд. - И това ще си си заслужила.
Сега сме сгодени. - Събличай се, а аз отивам за храна.
Идвам с теб!
Готов съм да те изям парче по парче!
Дланите, талията, вътрешността на бедрата...
Какво знаеш за това?
Един мой познат людоед ми каза, че те съвсем не са лоши на вкус.
Пфу, че противно. Какво беше това?
Бухал. Не го ли позна? - По дяволите, колко противно...
Изплаши ли се? - Не знам. Но ми се иска да плача.
Това е като зъбобол в душата. Както, ако душата ти да е в стомаха.
Там ме и боли. - Преяла си със зелени ябълки.
Прегърни ме, Хенрик. Прегърни ме силно, за да не се разлетя на парченца.
Хенрик, любими мой. Любими мой.
Най-милият ми. Скъпият ми приятел.
Прегърни ме силно. По-силно.
Няма да спим цялата нощ.
Докато не изгрее слънцето и всички зли магии не се разпаднат.
Хенрик, виждаш ли колко съм замръзнала...
как треперя, как бие сърцето ми?
Не се дръж като дете. - Пак се заяждаш.
Занеси ме вътре...
Но ние не можем да останем тук.
Тогава ще ти се наложи да ме носиш, нямам сили да вървя.
Отнеси ме... - Значи не ни е съдено.
Не искаш да ме занесеш?
Ти си загубила ума, дебеланке.
Ти си лош любовник. - Тогава върви при Супермен.
Не... той има отвратителен костюм...
Разстроена ли си? - Чувстваш ли есента във въздуха?
Да. А в четвъртък ти започваш репетиции,
а след това аз заминавам за Упсала.
Кога ще се срещнем? - Все още имаме три дни тук.
Три дни. - Не, не съм разстроена. Съвсем не.
Трябва да побързаме, леля Лиза ни покани на обяд.
Първо да се изкъпем! - Не, студено е.
Сега ще видиш изящен скок.
Хенрик!
Хенрик! Хенрик! - Гърба ми...
Хенрик!
Хенрик! Хенрик!
Хенрик!
Едно, две, три, четири!
Раз... Стоп!
Ще намериш ли бутилка за четвъртък? - Ще опитам да говоря с брат ми.
Моля те, защото наистина не знам как ще съм.
Отново! От самото начало! - Това ще бъде катастрофа!
...три, четири. Едно, две, три, четири...
Обещай ми нещо - трябва да застреляш Сърдитко.
Жестоко е да позволяваш на нещастното животно да живее.
Ще се погрижа за това. - Жалко за него.
Хората продължават да живеят, сноват по улиците.
А аз си стоя тук, ям и пия.
В театъра танцуваме и се шегуваме.
А там, долу, Хенрик лежи и гние.
Неотдавна се смеехме заедно. Той лежеше в обятията ми.
Целувах устните му. - Такъв е животът.
Има ли в нещо поне малко смисъл? - Не, момиче. С времето изчезва.
Не мисля, че Бог съществува.
А ако съществува, то аз го ненавиждам.
И никога няма да престана да го ненавиждам.
Ако застане пред мен, ще му се изплюя в лицето.
Ще го ненавиждам, докато съм жива. И никога няма да забравя за това.
И ще го ненавиждам до самата си смърт.
Можеш да се защитиш, като издигнеш около себе си стена,
да се защитиш така, че злото да не проникне в теб.
Аз ще ти помогна, ще ти помогна да построиш стена. Ще те науча, Мари.
През цялата зима работех упорито.
През пролетта чичо Ерланд ме взе със себе си на дълго пътешествие.
Така забравих Хенрик.
Стената около мен израсна.
Накрая се оказах не само защитена, а и зазидана.
Така забравих Хенрик.
Забравих Хенрик.
Г-це Мари... Онзи писач отново идва.
Опитах се да го задържа, но той се измъкна.
Карл може да потвърди. Дори излязох след него на улицата.
Да, той хукна след него.
По дяволите, и това не я зарадва. Кой може да ги разбере тези жени?
Аз никога не мога.
Стойте.
Толкова много усилия, а те дори не си показват краката.
В края на краищата не е толкова много. - Нощните репетиции са истински ад.
И бирата свърши. - Още мирише. Този странен аромат...
Тези противни нови палци...
А премиерата е утре... Върви си вкъщи да спиш, не стой тук.
Ела с мен, да пийнем по едно. - Не, аз не искам.
Забрави всичко. Утре по това време ще бъдеш щастлива.
И с какво?
Всичко ще е зад гърба ти. - Зад гърба ми, хм!
Не ми харесва такъв тон. - И на мен също.
Но ако говоря по друг начин, ще започна да вия.
Аз съм като намацана кукла, висяща на конци.
Ако заплача, боята ще се отмие.
Остави ме да оплача младостта си.
До скоро.
Добър вечер, Мари.
А, това си ти! Как само изглеждаш!
Пробвах грима за "Копелия". - Вярно, че ще танцуваш в събота.
Моята стара звездна роля. Густафсон се е разболял.
Разбира се.
Колко е странно през нощта в театъра, странно и малко призрачно.
Гърбави джуджета и грамадни глави ти се пулят от всички ъгълчета.
Стоят си тук и колкото по-стар става театъра, толкова те стават повече.
А очите им светят.
Да ти се намира кибрит? - Да, Кай има.
Е, е, Мари. - Подиграваш ли ми се?
Сутринта дойдох в балетната зала.
Тя изглеждаше огромна и пуста. Слънцето я осветяваше.
Ти стоеше сама в черната си пачка, работеше с ръце и крака,
самотна и безмълвна, и дори не ме забеляза.
Беше все едно си нарисувана с пет черни линии.
И аз си помислих: "Тя стои така 20 години."
Всяка сутрин, през деня и вечер. 20 години."
Остават й осем години. А после край."
Привет!
Сам ли си? - Аз съм балетмайстор. Аз съм създател.
Аз старея почтено, никого не обременявам.
А ти ще излезеш в пенсия.
Въпреки всичко стоиш в клоунски костюм и не можеш да го свалиш.
А ти? Твоите костюми?
Да, така е. Сякаш е залепнал за мен.
Мислиш, че не помня? Боиш се да свалиш грима, но се страхуваш и да го сложиш.
Не се решаваш да си тръгнеш, но и не можеш да останеш.
В такъв момент виждаш целият си живот.
Всички издигнати от теб стени се рушат.
Стоиш гол и треперещ и се виждаш такъв, какъвто си всъщност.
Не е много приятна гледка, а? - И тогава не е лесно да избираш
между живота и смъртта.
Всичко това ти се е случило? - Не, не с мен. С теб, днес, сега.
Не! - Да. Виждам го в очите ти.
Иска ти се да си щастлива, а? Да получиш нещо от живота?
Но остават само спомени, а? Иска ти се всичко да започне отначало?
Но това е лъжа, мила Мари. Суета на суетите...
Ти си танцьорка. Точка. Това е твоята роля. Дръж се, иначе ще бъде лошо.
Погледни се в огледалото... колко комично изглеждаш.
Впрочем, аз също.
Приятно си побъбрихме. Имаш посещение, Мари.
На вратата стои едно псе и подслушва.
Как влезе? Защо си избягал предния път?
Пфу, каква отвратителна вратовръзка. Прилича на ластик.
Не стой там, като неразпалена печка!
Седни, като всички хора.
Какво се пулиш? Езика ли си глътна?
Познавате ли се? Копелиус, магьосник, и Давид, кратко и ясно.
Единственият, който е мил с мен в обикновения живот.
Струва ми се, че попречих? - Не, аз я обезпокоих.
Веднага мога да си тръгна. - Защо толкова скоро?
Лицето ти е странно. - Ударих й няколко плесници.
Само дано не си я ужилил.
Ревнуваш ли? - От него ли? Как ли не!
Млади човече! Мога да ви превърна в бучка захар
за сутрешното кафе. Разкарайте се!
Старче! Мога да превърна в нищо таланта, репутацията и социалното ви положение.
Работя във вестник. - О, велики господарю!
Вие сте могъщ. Заповядайте на своя роб.
Разкарайте се. - Ще си тръгна. Тихичко.
Но няма да подслушвам зад вратата. Аз съм добре възпитан.
Навън, разбира се, вали.
Отдавна ли вали? - Не. Дъждът започна в 9:45,
и, изглежда, за час ще премине. Утре - дъжд, но съботата ще е отлична.
Ако не ти е приятно, можеш да си ходиш. - Изобщо не ревнувам.
Не разбирам работата ти... Този идиот, който беше тук...
Той не е идиот! Той е удивително мил човек.
Но ти плака заради него. - Мислиш, че за теб не съм плакала?
Това е съвсем друга работа. - Защо? Той ме разбира, а ти не.
Имали ли сте нещо? - Не. Колко вулгарен можеш да бъдеш.
Извини ме. Не съм толкова артистичен.
Смятам, че вашите целувки и прегръдки, са признак на глупав вкус.
Ти просто нищо не разбираш. - Повтори го пак и ще получиш плесница.
Ти просто нищо не разбираш, ти просто нищо не разбираш...
Искаш неприятности ли? - Не. Но съм толкова уморена...
Винаги казваш така. - Почти винаги съм уморена. Сега също.
Защо не зарежеш работата? И не се омъжиш?
Кой ще се ожени за мен? - А ти как мислиш?
Не ти във всеки случай. Ти не ме обичаш.
Престани!
Нима не можеш да бъдеш макар и малко нежен с мен?
Защо? Ти и без това през цялото време ме отблъскваш.
Чаках те цял ден.
Не, не е вярно. - Да!
Не. Ти не ме допускаш близо. Никога нямаш нужда от мен.
Не ти е нужна моята работа. Прилепваш към такива, като този, с нос на ластик.
Какво знаеш ти за мен? Какво знам аз за теб? А!
Чуй ме, Давид... - Не... Аз съм само репортерче
от булевардно вестниче. Защо съм ти?
Нали ти си знаменитост! - Не е там работата, съвсем не е там...
Внимателно, ще се изцапаш с грим. - Майната му. Къде те боли най-много?
Не говори с мен, сякаш съм три годишна. Аз съм по-стара от теб.
Разбира се, винаги съм обичал зрели жени.
Но това... - Разбирам какво те засяга...
Чуй ме, Мари. Аз съм много егоцентричен.
Но дори и аз мога да разбера това...
Такива закръглени краища на пръстите, такова мило кутре.
Ще ти отива цигаре.
Не съм мислил, че означавам нещо за теб.
Представи си, ако можех да ти предскажа бъдещето по ръката...
Не, ти сигурно би се разочаровал.
Няма нужда от жертви. - Ще престанеш ли да говориш глупости?
Добре, ще ти се обадя утре. - Явно си забравила, че съм тук, сега.
Какво мислиш за нашите отношения?
Не приличат на коледна приказка.
Искаш ли да приключиш с това? - Да.
Не, не искаш. - Да, искам.
Не. - Да.
Поредната игра? - Знам какво ще кажеш...
"Имаш нужда от витамини", или "трябва да поспиш",
или "тези нерви преди премиерата".
Колко е нелепо всичко днес. Мила...
Върви си, Хенрик. - Сега съм Хенрик? Кой е този Хенрик?
Върви. Но у мен има една книжка за теб.
Вземи я и я прочети до утре.
А след това ще поговорим истински, за пръв път.
Идеята не е лоша? - Ще се видим утре.
Между другото, размазала си грима си. Сбогом, мила.
Как бих искала да плача цялата седмица, и следващата.
Сълзите да отмият умората и миналите години.
Странно... Не се получава да плача.
Искам ли да плача цяла седмица? Неотдавна го исках, но сега?
А искам ли изобщо да рева? Ако се замисля, то аз... съм щастлива!
Свалете си шапката. Свалете си шапката!
Какво правите тук? - Имам среща с една позната.
С коя? - С г-ца Мари.
Тогава се разкарайте. Хубаво е, че се интересувате
от балет, но днес нямаме време.
превод и субтитри НИКЧО