ИЗ ЖИВОТА НА МАРИОНЕТКИТЕ
Пролог
Уморен съм.
Сега ще заспиш.
Не.
Ела.
Двадесет часа след убийството, Могенс Йенсен...
професор по психиатрия, разговаря с ръководителя на разследването.
Мисля, че беше около пет. Тъкмо се канех, да си взема сутрешния вестник.
Точно тогава телефона иззвъня. Спомням си, че се ядосах...
защото бях забравил, да го изключа.
Понеже пациентите са склонни да се обаждат и денем и нощем.
Първо го подминах, после отговорих. Не исках, жена ми да се събуди.
На телефона беше Петер Егерман. Беше много спокоен...
звучеше напълно уравновесено. Молеше ме,
да отида на някакъв адрес.
Каза ми, да влезна в къщата, да мина през двора...
и да намеря металната врата, отляво на стълбите.
Каза ми, че е намерил ключ и ми е отворил вратата.
Щяло да ми отнеме, двадесет минути да стигна до там. Беше към 5:30.
Отворих вратата и слезнах долу в сутерена.
Всички стаи светеха, магнетофонът гърмеше.
Момичето лежеше, захлупено по лице на масата.
Беше покрито с брокатена покривка.
Краката и бяха широко разтворени.
Лицето и бе покрито с кръв, подпухнало, бледо.
Ще намерите останалите подробности, в доклада от аутопсията.
Егерман твърди, че сте убили момичето и после сте правили анален секс с него.
Ако бъдем честни...
аз съм доста шокиран. Познавам Егерман от двадесет години.
Той е мил, талантлив, съвестен човек.
Всички го харесват, доколкото знам.
Той е щастливо женен, за работлива и амбициозна жена.
Има голям кръг приятели,
живее спокоен и по-скоро, скромен живот.
Очарователна майка... - Корделия Егерман, артистката.
Баща му е починал преди време. Семейството му е заможно.
Брат му е консул, сестра му е женена за бизнесмен.
- Има ли наследствени депресии в семейството? - Не, доколкото знам.
Петер и Катарина никога ли, не са се консултирали с вас?
Нищо сериозно. Нищо, което да не може да излекува с валиум.
Четиринадесет дена преди нещастието...
Петер Егерман посети професор Могенс Йенсен в кабинета му.
Напоследък имах много дълги нощи и също толкова дълги гуляи.
Освен това, ясно осъзнавам факта, че е минало време.
Така че...
Няма да се колебая повече. Ще ви кажа, какво ме безпокои.
Предполагам, че всеки има нещо, което го притеснява, не мислите ли?
Но моето притеснение, наистина е много лично.
Ето защо, дойдох при вас.
Мислите си, че съм доста бъбрив, щом говоря толкова много. Прав сте.
Навярно, просто се двуомя как да ви разкажа за моя проблем.
Докато не опиша моя проблем гласно, той си остава сън.
Веднъж да ги опиша с думи, сънищата ми, ще станат действителност, факт.
Желанието ми да убия ме ужасява.
Желанието ми да убия друг човек, ме ужасява.
Ужасява ме.
Искам да убия жена си.
Искам да я убия.
Нося тази мисъл в себе си от две години.
Катарина е невярна, както и аз. Но това няма значение.
Ние сме страхотни в леглото. Всъщност, нашия сексуален живот е фантастичен.
Правим любов, как да кажа? Без емоции.
Имам предвид, без да мислим, какво изпитваме един към друг.
Не съм свикнал да описвам сложното състояние на душата.
Може би, нямаше нужда да ви казвам това. Имам чувството, че разбирате.
Харесваме нашето удоволствие. Вроятно удоволствие, което и другите изпитват.
Сексът винаги е бил страхотен, след като сме били нечестни един към друг.
Но думата "нечестни" не е точна.
Тя съдържа негативно морално значение... А ние никога...
Предполагам, че се казва "взаимна сексуална свобода".
Да, продължавам и продължавам. Сега ще видите, колко съм безпомощен.
Психиатрите се интересуват от желания.
Моите са банални, безсмислени, тъпи.
Искам да ми кажете, дали моите хормони, са виновни, за моето желание да убия.
Може би, просто искам да ме хипнотизирате.
Това може да решение.
Нищо не казвате. - Защо дойдохте да ме видите?
Вие не вярвате в собственото си страдание.
Вие не вярвате в съществуването на душата.
- Тогава, защо дойдохте? - Ядосан ли сте?
Разбира се, че съм ядосан. Защото пренебрегвате вашите страхове.
Може би, трябва да ми предпишете нещо.
Просто се разхождайте повече. Това е най-добрия лек за депресията.
После, пийнете малко кафе, няколко коняка и ще се почувствате като нов човек.
Благодаря ви, Могенс. Много ми помогнахте.
Довиждане.
Не искам.
Седнете.
Мисля, че положихте голямо усилие.
Колко често казваме, че мразим някой.
Или това, че искаме нашия двойник да беше мъртъв. Или воюваме един с друг.
Унижения, заплахи, закани към другия.
Заплюваме се едни други в лицето, сражаваме се, борим се, крещим.
Накрая нечия кръв е пролята. Единият от нас триумфира, другия е съсипан...
и стои пред вратата на банята, молейки за пощада.
- Това не е ли опасно? - Никак не е опасно.
Всичко е като игра...
с често повтарящи се отговори, паузи, избухвания. Изходът е репетиран.
Разбира се, фатално е, че нямаме публика...
но обикновено успяваме да се справим с това неудобство.
Това е... - Всичко това е нищо.
Просто част и период от нашия съвместен живот.
Мисля...
Не, това всъщност не е истина
Не е истина?
Не може ли една налудничава теория, да се изяви в любовна битка между двама влюбени...
и във взаимно унижение?
Не казват ли, че това е някаква, висша форма на контакт?
Ударен съм в лицето. Ура, най-после имам физически контакт.
Развод и край на всичко.
Как мислите да я убиете?
В апартамента е съвсем тихо.
Прониква ослепителна слънчева светлина.
Оставен съм насаме със своите планове за няколко дни. Може би и повече.
Не сме се карали. Всичко е...
спокойно. Може би е ранна утрин. Улиците са празни.
Завладява ме прилив на успокоение.
Всичко изглежда много далечно.
Имам предвид, работа, ежедневие, гласове и срещи.
Липсват тревогите и страха.
Мога да я наблюдавам, движейки се из банята...
сред наситена, ярка, почти нереална светлина.
Реше си косата.
Винаги ми е харесвало, да наблюдавам жена си.
Дори когато се ненавиждаме. Или когато е отвратително пияна,
болна или просто ядосана. Винаги съм харесвал, как се движи.
Нейния мирис, нейното присъствие.
Обърнала се е към огледалото. Вижда ме в огледалото.
Потънала е в мислите си, нищо, че диша тежко.
Стоя зад нея в ъгъла...
и държа бръснач, в дясната си ръка.
Тя ме гледа през цялото време. И ето, сега ме вижда.
Неуловима усмивка заиграва около устните и.
Мога да почувствам леката възбуда, слабия пулс в гърлото и.
Знаете ли, че човешкото тяло, съдържа голямо количество кръв?
Ако прережете шийната артерия, вие и стените, ще бъдете покрити с кръв.
Кръвта изтича и полепва.
Тя не би умряла веднага. Ще минат няколко минути преди да припадне.
И двамата вероятно бихте имали достатъчно време да разсъждавате.
Вероятно, ще я съжалявате.
Нещата биха могли да тръгнат в друга посока. Няма да преживеете нищо повече...
от това, да видите Катарина, върху изтривалката в банята, с прерязано гърло.
Ставате ироничен, нали? - Не.
Не мога да ви приема в моята клиника.
Ще ви напомпят с лекарства, докато ви стане безразлично...
дали сте Петер Егерман или китайския император
Не се съмнявайте. Ние сме страхотни в заличаване на човешката идентичност.
Няма вече аз, няма вече страх. Фантастично, нали?
Четох, че новите психиатрични техники са престъпни.
Казах ви, че приемам на сериозно тези неща.
Преча ли ви на работата. - Да, малко. Очаквам някого.
Няма да ви губя времето повече. - Мога да ви отделя час във вторник.
След четири. - Много сте мил.
Така ли? - Мога ли да разкажа на Катарина...
Довиждане, Петер Егерман. Пазете се.
Довиждане, Могенс.
И се погрижете добре за себе си.
Какво искате да кажете с това? - Гостът ви чака.
Знаете ли, как да излезете?
Разбира се.
Г-н Егерман? Да влезе г-н Егерман първо?
Да, да много е спешно.
Професор Йенсен.
Да, това би било по-добре. Ще го донеса.
Катарина?
Петер преди малко беше тук.
Не, току-що си тръгна.
Бихте ли влезнали? Да оставя ли вратата отворена?
Да.
Съжалявам, че закъснях. Трябваше да паркирам далече надолу, по улицата, затова...
После, потичах малко. Навът е истински студ.
Как сте? Нека ви видя.
Изглеждате много добре. Да ви се намира нещо за пиене?
Как върви модата? - Всичко е наред. Идвате ли?
Живота си тече. А аз трябва да стоя в къщи и да работя върху произношението си.
Ще ходите ли до Тунис? - В петък.
За колко време? - Шест седмици.
Сам? - Разбира се.
Това вино е чудесно.
Какво прави жена ви?
Ходим на почивка отделно. - Това сте ми го казвали.
Защо не ме вземете с вас? - В Тунис?
Защо не? - А Петер?
Сигурно ще реши, че това е добра идея.
Защо не може, човек, умен като вас, да разбере, че аз обичам Петер?
Имали ли сте... - Често.
Колко често. Но това е различно. - Не разбирам.
Няма нужда да разбирате. - Сега ми стана ми любопитно.
Намирам, че сте интересна.
Мисля си, че ще бъде много забавно, да си имам работа с вас.
Но пътуването е нещо различно.
И сега?
Не съм дошла тук, за да спя с вас, а да поговорим за Петер.
Освен това, съм в цикъл. - Това са две незначителни извинения.
Във всеки случай, не може да останем тук. - Не може да останем тук.
И какво предлагате?
Да влезем там. - Не ви е за пръв път, нали?
Заклел съм се в професионалната тайна. - Къде е банята?
Вървете натам.
Съжалявам, не не мога да мина през това.
Вие може би се забавлявате доста, но не и аз.
Заради Петер? - Да, заради Петер.
Колко разтърсващо.
Що за ирония? - Не съм ироничен. Кълна се.
Петер искаше да поговори с мен. Той твърдеше, че е обсебен от някакво желание.
Обсебен от желание? - От болезнено повтарящи се мисли.
Сериозно ли е?
Хората преувеличават своите тревоги. Те се страхуват и страха...
е по-лош, отколкото самата мания. - Що за мания?
Смъртно желания, самоубийство, убийство, акт на ревност, насилие.
Не съм съвсем сигурен. Ще дойде пак във вторник. Тогава ще науча повече.
Той би ли могъл... - Не мисля, че е толкова сериозно.
И какво мога да направя?
Може би трябва да заминете някъде далеч. - В най-натовареното време на годината?
И защо трябва?...Ако Петер наистина е болен, той има нужда от мен.
Съществува малка, но все пак някаква вероятност, да бъдете наранена.
Какво имате предвид? Да не би Петер... - Да.
Така ли ви каза... - Загатна ми за нещо такова.
Това ми изглежда пълен абсурд.
Значи няма да заминете на екскурзия? - Невъзможно. Моля ви, да ме разберете.
Какво ще кажете, да поканя гости? - Петер не би го толерирал.
Имате двама племенника, нали? - На шест и осем години? Невъзможно.
А ако Петер замине някъде? - Той е зает.
Уреждат някакви сложни сделки.
Може да се направи на болен за няколко месеца.
Това е съвсем нереално.
Е, тогава съм в безизходица.
Чудя се, дали не се притеснявате повече,
отколкото ми казвате.
Казано рационално, рисковете са съвсем малки.
Тогава да бъдем рационални.
Не знам, Катарина. Моята проклета интуиция, не ми позволява да оставя това така.
Никога ли, не ви подвежда, вашата интуиция?
Така смятам.
Аз също имам интуиция.
И какво ви казва тя?
Че съзнателно или несъзнателно...
вие се опитвате да промените моите взаимоотношение с Петер.
По каква причина? - Не знам.
Може би просто сте такъв човек.
Сега съм същисан. - Винаги съм се страхувал от вас.
Навярно, не само страхувал? - Петер е част от мен.
Не го ли разбирате?
Аз го нося в себе си, независимо, къде отивам.
То е в мен.
Никога не съм се чувствала така, с никой друг.
Ако имахме деца, щеше да е различно. Той е моето дете, аз съм неговото.
Не, това не е вярно.
Ние двамата, не искаме да сме умни или зрели.
Ето защо воюваме двамата и се нараняваме и плачем.
Ние не искаме да пораснем.
Но споделяме една и съща кръвна циркулация.
Нервите ни са се срастнали, по някякъв странен, тайнствен начин.
Можете ли да го разберете?
Когато Петер се чувства зле, зле се чувствам и аз.
Искам да изтичам у дома при Петер и да му кажа, "Отсега...
Отсега нататък, ще разбирам всичко, което кажеш или помислиш...
всичко, което чувстваш."
Искам да го държа здраво до себе си, докато съм му необходима.
Защо, по дяволите, да не се виждаме, след като живеем заедно...
и се познаваме добре.
Седмица след убийството...
ръководителя на полицейското разследване разговаря с майката на Петер.
Чувствам се толкова нещастна.
Какво искате да знаете?
Ще ви бъда признателен за всичко, което ми кажете.
Петер беше дете, каквото винаги исках да бъде.
Бяхме така щастливи.
Имаше прекрасно детство. Може би бе прекалено затворен, не знам.
Той беше страхливо момче. Боеше се от тъмното.
Винаги искаше лампата в хола да бъде светната.
Боеше се от всякакви неща: Кучета, коне, големи птици.
Неговите родственици бяха много по-силни. Той беше повече като мен.
Аз също бях чувствително дете. И доста болнаво.
Имах астма и можех да получа внезапен алергичен пристъп.
Спомням си, че си гризеше ноктите. Изглеждаше ужасно.
Беше много близък със състра си, която беше три години по-малка.
Играеха на кукли и участваха в куклено шоу.
Учеше бързо в училище. Винаги получаваше силни оценки.
Беше доста по талантлив от своите роднини.
Когато беше на двадесет, срещна много красиво момиче.
Сгодиха се и планираха да се оженят, след завършване на колежа.
После срещна Катарина и лудо се влюби в нея.
Катарина имаше голям контрол над него. Тя имаше думата.
Вече не бе важно,...
какво казват родителите на Петер.
Предполагам, че така е трябвало да бъде.
Не знам нищо. Не разбирам нищо.
И как бих могла да разбера?
Преди да се омъжа, бях актриса. Спрях да се занимавам с децата.
Мъжът ми не искаше да работя повече. Никога не съм съжалявала за това.
Имах хубав и щастлив живот.
Петер дойде да ме види преди няколко дена.
Беше кратка визита. Имаше списък с неща, които трябваше да свърши.
Излезнахме с този списък заедно. Трябваше да говори с архитекта.
Имам стара, разнебитена къща...
с доста занемарена градина.
Една зима, покривът беше така лошо изолиран, че валеше през него.
Говорихме за такива неща. И двамата бяхме малко притеснени.
Чаках гост за вечеря, а Петер трябваше да ходи на конференция.
Не забелязах нищо особено. Петер просто каза, че е малко уморен.
Беше настинал. Катарина щеше да е в Париж...
до средата на седмицата.
Шегувахме се относно всички тези ремонти и доклада на архитекта.
Беше наистина много смешно. Петер казваше, че живея в истински миши капан.
Но аз харесвам старото си жилище.
Никога няма да го напусна.
Пет дни преди нещастието...
Катарина и Петер изкараха безсънна нощ.
Светни си лампата, ако искаш да четеш. Не ми пречиш.
Мисля да стана за малко.
Искаш ли да ти направя горещо мляко? - Не, благодаря.
Да вкюча ли климатика? - Не ми трябва.
Как е настинката ти?
Вече не ме боли гърлото. - Това е добре.
И аз не мога да спя.
Може би заради промяната на климата или от пълнолунието.
Или от онова ужасно ядене, което Оскар настояваше да ни направи.
Какво пиеш? - Коняк.
И аз искам нещо за пиене. - Ужасния ти ликьор е отляво.
Луд ли си? Ликьор в три сутринта? Ще си взема уиски.
То ме успокоява. И е здравословно. - Не пий много.
Ще пия, колкото си искам, скъпа. Нищо ми няма.
Беше доста непоносима онази вечер.
Знам.
Защото пи доста, затова.
Беше нарочно. - Точно така. Нарочно.
Доставя ми удоволствие да тормозя Мартин. - Справи се чудесно.
Винаги се опитва да ме погали скрито.
Затова се напих и го галих. Открито.
Хитър начин да си го върнеш на някой, малък ми Петре.
Започваш да плещиш глупости... - Това си е твое мнение.
Всички казват, че съм много приятна.
Да оставим цялото това вечерно парти. - Имаме следващите пет седмици.
Значи, ще им се любуваш? - Както и ти.
Вече не.
Ще вечеряме с майка ти утре.
Това е важно. - Не и за мен.
Това е бизнес вечеря. - Нямам време.
Катарина, ти обеща.
Твоите бизнес приятели са съгласни в нейна чест,
да ядат ужасната кльопачка, която майка ти прави.
И да се набутам в онзи миши капан. Това е невероятно.
Майка ми е паметник. - Тя голям, червен паметник...
на древната ти бащина, империя на потисничеството.
Върви си в леглото, Катарина. Ще трябва да ставам в седем без четвърт.
Ще легна долу в студиото.
Утре няма ли да играеш тенис? - Хари го боли рамото.
Много пуши. - Безразсъдно.
Пушенето по 70 цигари на ден, вреди на кръвообръщението и на мускулите.
Да, вярно. - Няма какво повече да се добави.
Както се казва, няма какво повече да се каже.
Значи, не искаш да те събудя, преди да тръгна?
Кога тръгваш? - Малко преди осем.
Тогава ме събуди, малко преди осем. - Лека нощ, скъпа.
- Лека нощ, скъпи.
Петер?
Да?
Може ли да ми кажеш, защо си толкова нещастен?
Нито съм нещастен, нито щастлив. Що за отвратителна дума, между впрочем.
Имаш ли проблеми? - Напротив.
Бизнесът цъфти. Ако това имаш предвид.
Не, нямам това предвид.
Това не е изход.
Ако разбираш, какво имам предвид.
Не. - Не...
Ще трябва да ми дадеш пример. - Пресищане.
Пресищане ли? Даже не знам, какво е това.
Типичен елемент на "пресищането" е,
че се чувстваш непоносимо преситен...
когато питаш за изясняване на причината, за състоянието на преситеност.
Ще ти обясня, какво всъщност исках да кажа.
Не, не е нещо специално.
Просто чувство. - Добре...
Случи се вчера, рано сутринта.
Бях в банята, подсушавах се след душа. Триех се с кърпа...
която ухаеше добре.
Изведнъж му хрумна нещо, или как там се казва.
Видях се оградена с всички онези семейни неща и знаех...
че те скоро, няма да ми принадлежат.
Знаех, че всичко ще ми бъде отнето.
Нищо от нещата около мен, вече нямаше да ми принадлежи.
Това чувство след минута изчезна, но миналата нощ пак се появи.
Уморен съм, Катарина.
Мислиш ли, че вече можеш за заспиш? - Взех нембутал.
Ела. Да вървим в леглото.
Колко е часа? - Почти четири.
Мога да чуя, камионите по магистралата.
Имаме две възможности. Или поемаме цената на инвестицията...
нараствайки лицензионните такси в съответствие с нивото на търсене...
като включим амортизациите в сметката.
Или другите отдели да поемат, инвестиционната цена.
Първата алтернатива ни изглежда за предпочитане.
Нов параграф. Съгласни сме, с амортизационен период от седем години.
Дълготрайно е, но като резултат, всички ремонти биха могли да се освободят от такси...
тире, по този начин, постепенно, след време бихме подменили всички стари части...
тире...
което, ще е предимство за нас при продължителна екплоатация.
Нов параграф.
Значи, нов параграф.
Ако трябва да избираме, между фиксирани лицензни такси, на машина за една година...
или такива, базирани на произведено количество, с гарантирано минимално плащане...
избираме с първата възможност.
Те очевидно си мислят, че ще проверяваме книжата им...
и ще открием действителната производствена стойност.
Не, пиши, когато проверим техните книжа...
бихме могли да получим конкретната информация...
която да използваме, при откриването на офис във въпросната страна.
Проблемът е в това, че възниква съвсем нов етап.
Протестирам, казвайки, че този етап идва твърде късно.
Но в действителност те са прави. Ще бъде трудно, да се отхвърли искането им.
Нов параграф. Те казват, че тъй като са се спряли на възможност-1...
лицензните такси, биха изплатили оборудването след седем години.
Първото допълнение към споразумението, покрива период от седем години и половина...
по-нататъшното удължаване, ще го увеличи до десет години.
Тъй като оборудването, което остава наша собственост...
е амортизирано в края на първия удължен период...
те са на мнение, че лицензните такси трябва да се увеличат след седмата година.
Нов параграф. Те разбира се, са прави при продължително търсене.
Което означава, че ние ще трябва да им кажем, колко струва оборудването.
При отчитане на двете алтернативи, ние ви уверяваме, че...
те биха избрали Алтернатива-1. Така че, ние надуваме цената.
Което означава,...
че ако приспаднем тази цена, от лицензните такси за седем години...
нашия доход ще бъде по-малък от този, който бяхме калкулирали.
Всички членове на борда имат копие от архива...
вие и аз, на главния документ. Това е всичко, г-н Андерс.
Искате ли малко кафе? - Не, благодаря.
Може ли да изляза утре към пет? - Разбира се.
Добре ли сте?
Чудесно, благодаря.
Майка ви звъня. Казах и, че сте на събрание.
Отлично. - Тя искаше да запази датата.
Пет дни преди нещастието, Катарина подготвяше модното си ревю.
Искам го по-този начин. Така че, промени го, Тим.
Няма проблеми. Обади ли се в Милано?
Обадих се днес на Ареадна. Говори ли с Пол?
Да, преди десет минути. Той е в митницата на летището.
Никой не поглежда нашите машини. - Не им пращай никакви пари.
Време е да вървя,...дълго ли чакахте? Тук е пълен хаос.
Двадесет и пет процетна от колекцията не е пристигнала. Представяш ли си?
Тръгваш ли? - Имаме дата за обяд.
Тръгваме късно.
Ще дойда, колкото се може по-бързо. Погрижи се за себе си, скъпа. Да вървим.
Нуждая се от питие. - Така и така сме закъсняли.
Трябва ми питие. - Ще си вземеш, като пристигнем.
Нуждая се от силно питие, за да мога да понеса майка ти.
Да идем до бара. Ще ми отнеме две минути.
Да ти поръчам ли втора, Джак? На бас, че си много ядосан.
Много съм ядосан. - Ще ти се отрази добре. Очите ти са мътни.
Харесвам те, когато... - Уморена сам.
Ти си се съгласила с тази дата на обяда. - Но първо те попитах.
Не, след като вече беше я приела. - Знаеш, колко е важно.
Може да се сърдиш, колкото си искаш, но аз имам нужда от още едно пиене. Джак...
Тогава ще кажа на майка ми, че нямаш време.
Чудесна идея.
Мога ли да ти поръчам още нещо? - Не, благодаря.
Не си ходил на обяд, при майката на Петер?
Как се качи тук? - Взехме почивка до четири.
Надявам се, нямаш предвид. - Нямам предвид.
Имаш ли нещо за ядене? - Не мисля.
Имам чудесна идея. Ела при мен за няколко часа.
Ще си вземеш хубава дълга баня, а аз ще направя салата.
Добре съм си тук. - Ела, Катарина.
Нужно ти е да излезеш за малко.
Толкова ми е зле. - Заради Петер?
Толково е глупаво, нали? - Ела, Катарина.
Мартин наистина е свестен човек. Бяхме много привързани един към друг.
Но както знаеш, вярността не съществува.
Няма истинска вярност.
Когато си гей, не може да си предан.
Заради гадния факт, че не може да имаме никакви деца.
Даже не може да си осиновим. - Петер и аз, също сме бездетни.
Винаги съм обичала децата. Мисля си, че бих била чудесна майка.
Не си ли съгласен? - Да.
Мартин се влюби безумно в ученик.
Родителите му бяха на ръба на търпението си. Беше почти скандално.
Е, естествено, почувствах се леко изоставена и скърбях за загубата си.
Но намерих този апартамент на прилична цена.
Мартин би могъл да идва тук често.
Той трябваше да стои на креслото, на което ти седиш.
Понякога плаче.
Беше трудно. Бяха трудни времена.
Това момче се превръща сякаш, в истински дявол.
Но това е чудесен апартамант. Наистина.
Много е хубав.
Приятно ми е да съм с теб. - От колко време се познаваме?
От петнадесет години, Тим. - O, мили боже.
И работим заедно от дванадесет години.
Нещастна ли си? - Нещастна ли изглеждам?
Ти винаги си така приветлива, работоспособна
и овладяна.
Наистина имам чувството, че си ужасно нещастна.
Съжалявам Катарина. Не исках да те поставям в неудобно положение.
Може би искам да заплача. - Поплачи си, ако ще се почувстваш по-добре.
Изобщо не ме е грижа. Напротив. Бих го приел като жест на доверие.
Повечето гейове харесват жени.
Не защото сме си отчасти женствени. Не.
А защото сме по-чувствителни.
Не се перча с това. Така казва Мартин. Но не може да е вярно.
Това е голямо страдание. Можеш ли да го разбереш? Аз никога...
Може да не е страдание като цяло, но си е някаква лудост.
Хора като мен, никога не влагат душа в това.
После чувствата те завладяват, и ставаш нещастен. Нали знаеш?
Разбирам.
Първо, навярно капват няколко сълзи... Странен начин на плачене...
който се превръща в ужасен стон на страдание и безнадежност.
После се обръща в безразсъден смях.
Рев, рев.
Всеки се срива понякога.
Аз съм имал няколко нервни срива.
Не съм сигурен, дали съжалявам, че съм се сринал. Така мисля.
Обикновенно любовта е в основата на това.
Аз съм патологично пристрастен към близост. А дали съществува близостта?
Когато казвам близост, имам предвид близост.
Винаги същата тъжна история. Тялото само по себе си, става пречка.
После чувствата.
След това си насред надеждите, фантазиите и компромисите.
Боже мой, толкова теоритезирам.
Имам подарък за теб. - Подарък?
Чакай. Ще ти го дам след минута.
Ето го. - Но моя скъпа Катарина...
Всъщност го купих за Петер, но той беше зле, така че, няма да го иска.
Чудесен е. - Купих го от Милано.
Мисля, че ти стои добре. Забелязах, че носиш този цвят.
Виждаш ли?
Не ме ли прави да изглеждам по-стар? - Не искаш да те взимат за стар ли?
Бръчките не са съвсем зле. Грозота ме води до отчаяние.
Сухата кожа, която е така груба, дори да си слагам крем всяка нощ.
И тези дълбоки бръчки около устата.
Един ден се събудих и се погледнах в огледалото.
И какво имаше там. Нещо съвсем неочаквано.
Имах чувството, че ще получа сърдечен удар.
Вратът ми е още добре, липсват фатални изменения около очите.
Но ръцете ми са трагедия. Питах трима доктори...
какво да правя. Могат да премахнат тези петна, но вените и бръчките.
Гледам си устата и ръцете...
и не вярвам на очите си.
Още съм дете. Или може би, след всичко, не съм вече дете.
Не ми е ясна цялата тази работа с времето.
Някой експерти казват, че не съществувало. И са прави.
Като затворя очи, се чувствам, като десет годишен.
Даже емоционално. После, отварям очи...
поглеждам в огледалото...
и виждам, този старец.
Невинен като дете старец. Това фатално ли е?
Старец-дете. Това е.
Не, това е нещо друго.
Какво ти е, Тим?
Превръщаш се в това. - Не разбирам.
Просто се превръщаш в това.
Цялата тази работа с близостта е илюзия.
Бруталност и гнусотия.
Някой път, иди до онова място и се срещни с онези ужасни мъже.
Не би повярвала на очите си.
Удоволствия и сексуалност, ужас и гадория.
Всички стават на кълбо. Това е сексуалния живот на старците.
Всъщност не може да намериш нежна близост.
Някой ден, някой ще ме убие. Но това са прекалено тревожни мисли.
Движи ме някаква сила, която не мога да контролирам.
Доктори, любовници...
хапчета, наркотици...
алкохол, работа.
Нищо не помага.
Това са тайни сили. Имат ли си имена? Не знам.
Може би сам по себе си, това е чисто егоистичен процес. Разложението.
Не знам.
Нямам контрол над тези сили.
Отивам до огледалото и наблюдавам лицето си.
То ми става така близко.
И стигам до заключението, че тази смесица от плът и кръв...
нерви и части от скелети, съдържа две, съвършенно несъвместими...
Не знам как да ги нарека.
Две несъвместими личности.
Мечтите за близост, топлина, общи интереси...
умението да забравиш себе си и отгоре на всичко, това е живо.
От друга страна, насилието, неприличието, ужаса и смъртта.
Понякога си мисля, че те са в основата на едно и също начало.
Не знам.
И как бих могъл да знам?
Може би, просто моите мечти са били прекалено красиви.
И като наказание...
Животът те наказва, когато най-малко очакваш.
Когато получиш своя оргазъм, носът ти е толкова в лайната...
че почти се задушаваш.
Виж ме.
Направи ми услуга, хвани ми ръката.
Допри я леко до бузата си.
Чувстваш ли ръката ми?
Чувстваш ли, че това съм аз?
Това аз ли съм?
Три дни след убийството, ръководителят на разследването, разговаря с Тим.
Моля, кажете пълното си име.
Тим. Т-и-м.
Това е вашето артистично име. Вашите инициали или каквото е там.
Бихме искали да знаем пълното ви име. - Името ми е Тим.
Всички в Европа ми, викат Тим. - Според моите данни, вашето име...
е Томас Исидор Менделбаум. - След като знаете името ми, защо ме питате?
Това е рутинна процедура. Трябва да ви попитаме, за да не стане грешка.
Това е невъзможно.
Това е неформален разговор. - Тогава изключете магнитофона.
Това безпокои ли ви? - Очевидно. Или не трябваше да ви моля.
Ето, вече е изключен. - Много ви благодаря.
Искате ли малко кафе? Вино или цигара?
Не, благодаря. - Може би минерална вода? Чай?
Не може да ви предложим много.
Не, благодаря.
Тогава, нека да започнем, г-н Тим. - Чудесно.
Няма да боли. Обещавам. - Нито пък аз ще ви повярвам.
Исках да говоря с вас, понеже сте приятел на семейството.
Работим с Катарина заедно от десет години. Не дванадесет.
Приятели сме от десет години. В началото бяхме наемници.
Познавате ли Петер Егерман? - Разбира се.
Какъв е техния брак? - Добър.
Майката на Петер е на друго мнение.
Значи имате две, противоречащи си мнения.
Имали ли сте си работа с Петер?
Не.
Не сте уверен. - Никога не сме си имали работа.
Не сме се докосвали никога. Прегръщаме се, както се прегръщат добрите приятели.
- Извинете моята нетактичност.
Свикнал съм с това.
Познавахте ли убитото момиче? - Да.
Колко добре?
Бяхме добри приятели. - Защо сте били приятел с проститутка?
Що за въпрос е това, инспекторе?
Или е злонамерен и коварен или наивен.
Ето, отговарям ви на въпроса, като ви казвам, че не ми харесва.
Нямах намерение да ви обидя.
Ще се опитам, да ви повярвам.
Сам ли живеете?
Да, сам. Живея сам.
Вашата приятелка, запознава ли ви с други хора?
Понякога. - Виели запознахте Петер с г-ца Крафт...
или "Ка", както там и викат? - Да.
Кога стана това? - Миналата неделя.
На ЖП-гарата. - Пътувахте някъде?
Има чужденци на гарата, които отиват, там за да харчат пари.
Ненадейно се блъснах в Петер Егерман. Той купуваше някакви чуждестранни вестници...
от международния щанд.
Пихме заедно кафе. По някаква причина...
му казах, защо съм на гарата.
Петер се заинтересува. Изведнъж ми каза...
че не е бил с проститутка досега.
Препоръчах му Катарина Крафт, дадох му адреса и...
и обещах да и кажа за него. Това е цялата история.
Това е истината. Но това даже, не е и половината.
Бях бесен на Катарина Егерман.
Факт е, че винаги съм и бил ядосан, дори, когато я харесвах.
Идеята, Петер да и изневери с проститутка ми хареса.
Но това е само част от истината.
Слабите хора избират странни пътища. Трябва да ви е известно това, инспекторе.
Измъчва ме само това, че аз бях този, който запозна убиеца с жертвата.
Моля да ме извините за драматичното отклонение. Просто имам гузна съвест.
Обвинявам моята хомосексуалност.
Това също е само част от истината.
Започва да става интересно, не мислите ли?
Истината е всичко, което желая за Петер.
Но тогава не бях наясно.
Трябваше да имаме споделена тайна.
Аз постепенно исках да го отдалеча от жена му и да го направя мой.
Виждах онази ужасна студенина в брака им...
и бях някак си обсебен от идеята, че той ще се обърне към мен.
Че той най-накрая ще ме забележи.
Че той ще осъзнае, че аз тайно го обичам.
Емоционално, Петер бе умиращ човек.
По начинът по който, човек би умрял от глад, жажда или загуба на кръв.
Знаех, че аз бих могъл да го спася.
И желаех аз да бъда този, който той търси.
Гледах все да бъде близо до мен.
Не мисля, че грешах.
Хора като мен, имат усет за тези неща.
Навярно всичко, което ви разказвам, дори не е истина.
Навярно има хора, които казват, че сме слепи.
Че нашите действия са предопределени. Че така сме програмирани...
или устроени по рождение.
Няма голяма разлика.
Не сте ли съгласен?
Петер Егерман бе написал писмо до проф. Йенсен. То никога не беше изпратено.
Скъпи Могенс...
Това което искам да ви напиша, не е за сън в обичайния смисъл.
После, преживях това, под влиянието на хапчета и алкохол.
Това преживяване изглежда по-истинско и ужасяващо...
отколкото баналната житейска реалност. Но всичко това е тривиално.
Вие може да захвърлите това писмо.
Не го пиша, за да се развличам, а защото трябва да ви пиша.
Сънувах, че съм заспал.
Сънувах, че сънувам.
Беше много прочувствено.
Имам предвид, в друг аспект. Не само еротичен.
Но някак си, имаше пряка връзка между моето деградирало тяло...
и силната и приятно ухаеща влажност на жена.
Пот...
слюнка...
свежо ухание на гъста коса.
Носех се над блестяща, просторна повърхност със затворени очи.
Беше много тихо наоколо.
Изпитвах пълно задоволство.
Почувствах странен подтик, да разкажа смешна история.
Но не можех да говоря.
Това не ме натъжи.
Усещането, че се нося във въздуха, беше силно свързано с моята безмълвност...
и съзнанието ми бе съсредоточено върху ръцете ми...
или по скоро, върху върха на пръстите ми.
На всеки пръст, имаше малко око,...
което поглъщаше тази ярка белота с мигновенна наслада.
Напипвах го добре.
Не можеше да остане така.
Помислих си...
или, по скоро не мислех за нищо. Разцъфтя като панделка през устните ми
"Ако си смърт, ще те приветствам, скъпа смърт.
Ако си живот...
ще те приветствам, скъпи живот."
Аз съм в затворена стая, без прозорци или врати...
без покрив и стени.
Навярно съм затворен в сфера или елипса.
Не съм сигурен. Не се сетих, да изследвам очертанията на пространството.
Сънувах, че се събудих от дълбок сън.
Лежах на пода, който беше мек като дебел килим.
Беше хубаво и топло, и бях доволен.
Катарина лежеше до мен. Още беше неподвижна, дълбоко заспала.
Ясно осъзнавах, че всичко това бе сън.
Казах си с тих глас, че не трябва да се страхувам...
че е опасно да се страхувам,...
да започна да се паникьосвам, да се опитвам да намеря изход...
да плача, да викам или да блъскам по стените.
Реших да остана спокоен.
Катарина бавно започна да се събужда.
Опитах се да я заговоря,
но тя не ме чуваше.
Изглежда, сякаш не осъзнаваше, че съм там, до нея.
Беше спокойна и безразлична към сексуално ми възбуждане.
Исках да я любя...
но тя ме отблъскваше. Не успях да проникна в нея.
Тя ме гледаше, клепачите и полуотворени и засмяни.
Изпаднах в сляпа ярост. Отдръпнах се, за да не я убия.
Чувството на ярост и ужас почти ме задушаваше.
Казах си, че трябва да съм спокоен...
да не се плаша...
да се овладея и да съм предсказуем.
Всичко тръгна накриво.
Имаше даже моменти на нежност...
на пълна тишина.
Трудно е да се опишат тези отделни моменти.
Бях във въздуха, станах на въздух.
Започнах да дишам по-равномерно и по-леко.
Сивата светлина се изгуби...
върнах се върху меката, убита светлина долу...
приличаща повече на нежни ръце, които галят нашите наранени тела.
Потопих се изцяло в някаква неочаквана духовност.
После дойде нещастието.
Най-невъобразимото, фаталното нещо се случи.
Изведнъж, Катарина бе мъртва.
Знаех, че аз съм я убил, по някакъв жесток,...
ужасен начин.
Събудих се отново и се видях да стоя на леглото си.
Огромния трафик, долу, по магистралата бе тръгнал.
Всичко си беше, както обикновенно.
Катарина спеше до мен. Дишането и бе спокойно.
Можете ли, да ми помогнете?
Може ли, да ми се помогне?
Мога ли да продължа да живея нататък?
Наистина ли съм жив?
Или моя сън бе следствие от някакъв кратък миг от живота, който водех.
Напрежение от преживявяна реалност?
Два дни преди нещастието, Петер се закани, че ще се самоубие.
Съжалявам, че ви безпокоя така рано, но мога ли да говоря с проф. Йенсен?
Не, благодаря. Моите извинения.
Благодаря ви, че дойдохте. Не знам какво да правя. Може ли да му поговорите?
Той е отвън на покрива. - Да.
Уважавам ви, че искате да скочите, но е нечовешко да страда приятелката ви.
Скоро някой ще ви забележи и ще извика полицията.
Успокоихте ли се?
Да ви донеса ли коженото сако? - Ще бъде много мило от ваша страна.
Катарина, къде му е коженото сако? - Ще го намеря.
Петер. - Остави ме сам.
Марта ти праща поздрави. - Бедната Марта. Ние я разтревожихме.
Изобщо не. Тя има ранна операция в детската клиника.
Не е ли педантична?
Ела, седни да мен. - Добре съм си на покрива.
Пийнахме с Джоан и Мариане.
После всички отидохме до новия италиански ресторант, близо до театъра.
Изтичахме до Мелкерс и приятелката на жена му.
Настояват да се върнем в тяхната къща.
Мога ли да получа цигара?
Благодаря. - Какво е това на гърба ви?
Нейната скъсана огърлица. - Ясно.
Дръпнах я и тя се скъса.
Може да бъдеш сигурна, че не е инфектирана. - O...
Катарина казва, че иска да ме напусне. Бих казал, страхотно. Каква благодат.
После ми каза, че не може да живее без мене.
Казах си, че без нея ще живея по-добре. Тя казва, че съм импотентен.
Нашия спор започна в ресторанта. - Казах, че съм импотентен само с нея.
Отначало се разсмя, но после започна да ме имитира.
Беше непохватна и аз започнах да плача. - Тя знае, точно кога да се разплаче.
Ще ви кажа, защо се скарахме. - Не за арията.
Млъкни, Петер. Вече ни показа своето представление.
Петер искаше да ме чука, когато се прибрахме в къщи.
А аз бях уморена и се надявах да не продължи много.
Но Петер искаше продължителен, бавен секс.
Мислех си, че ще успея да се справя. Винаги успявах.
После искаше да ме чука отзад, но аз не успях да му го поема.
Навярно беше много пиян.
После започнах...
После започнах да се смея
Тогава той се отчая и започна да ми крещи.
Но аз не можех да спра да се смея. Не можех да се контролирам.
След това му казах, да мина под него. Така му харесваше.
Той сграбчи огърлицата ми и я усука. Почти се задушавах.
Знам, как да те задоволя. Знам как да докарам Катарина до оргазъм.
Искаш ли да знаеш как? - През последните десет години...
навярно съм имал 832 оргазма с теб.
Симулирах 513 пъти и после ходих до банята да маструбирам.
Вярно, малко ме болеше в случая.
Ужасно съм благодарна, на Петер Егерман, че ме научи...
да се чувствам като жена.
Бедни ми Петер, как ме е жал за теб.
Наистина те съжалявам. - Сега идва историята за нейната вярност.
Нека го разсмеем с друга история. - Поне голямата ти уста още работи.
Той е изплашен от мълчанието
Мълчаливия пристан на истината. Това е нейната истина. Аз нямам истина.
Факт е, че Катарина има доживотен контракт с обективната истина.
Отчасти защото е жена. Като жена, тя е упълномощена за такова виждане.
И отчасти защото, тя е Катарина, специално избрана и създадена от Бога.
Мисля, че бих полегнал за малко.
В колко ни очаква Бауер? - Към десет.
Може да поспите поне час. Вземете си горещ душ после.
Имате ли нужда от помощ? - Колко сте мил.
Сама ще се оправя. Благодаря ви, че дойдохте, скъпи Артур.
Вие сте истински приятел. Когато ви видях с Катарина заедно...
изведнъж осъзнах, колко необикновенна двойка сте.
Както е казал Христос от кръста, "Майко, виж твоя син."
"Сине, виж майка си."
Бях истерична, глупава гъска.
Какво си мислите?
Че ще пускате този стар запис: Беше моя грешка. Прости ми, скъпа.
После накрая, ухаеше като роза.
Дори да мисля, че съм била истеричка, бих ли го казала?
Не.
После, какво трябва да направя? - Нищо.
Както кажеш, Петер.
Не ме е грижа дали лежиш тук, просто си дръж устата затворена.
Петер. - Остави. Не е важно.
Не може ли да поговорим? - Не.
Не може ли поне да опитаме?
Вече сме опитвали хиляди пъти.
Следващия път като се караме, ще използваме казаното като аргумент.
Спомняш ли си, колко трудно ни бе в началото.
Имахме капитал.
Наречи го, ако искаш, любовен капитал.
Ние го пропиляхме целия, без нужда. Знаеш ли защо?
Ние приехме правилата на играта, но не можехме да я играем.
Затова бяхме предадени.
Знаеш ли, кое ме плаши най-много?
Че няма да мога да ходя на работа, да си прочета вестника, да си изям сандвича.
Няма да бъда в състояние да спя, ще получа запек, колата ще се повреди...
ще се разболея, ще имам зъбобол.
Най-малката пречка, би могла да разруши моята грижливо изградена система на сигурност.
Ако е така, не бива да пиеш толкова.
Пия за да имам куража да изключа моята система.
С каква цел?
За да се взривя сам.
И какво ще остане?
Мат и маскара. От кръв и нерви.
И мислиш, че така е по-добре?
Поне ще се впиша по-добре в реалността, в която се намирам.
Три дни след нещастието, Катарина посети майката на Петер.
Съвсем сама съм, в тази голяма къща.
Но не се чувствам самотна.
Дори не ми се излиза навън. - Защо не заминете за няколко месеца?
Да, сестра ми ме молеше да я посетя в Париж.
Наистина, трябваше да предприемете това пътуване.
А ако Петер пита за мен? - Виждала ли сте го?
Не. Не мога да отида там.
Вече не.
Ходих да го видя вчера. - Така ли?
Не го видях там.
Мислиш, че е в беда ли? - Не, той си прави инжекции.
Исками се, инжекциите да ме бяха отървали от този ад.
Това наистина е ад.
Цял ден се въртя в кръг.
Обличам си палтото, за да се разходя из парка...
и не мога да излезна от вратата. Не знам какво да правя.
Може би, трябва да отида на лекар, но стария Якоби е така изкуфял.
Бих могла, да помоля проф. Йенсен да ви види.
Може би идеята е добра. - Ще му се обадя утре.
Толкова съм самотна, Катарина.
Мога да идвам да ви виждам всеки ден.
И без това си имаш достатъчно грижи. - Всеки има.
Мислиш, че вината е изцяло моя. Винаги съм била доста критична...
към Петер и вашите взаимоотношения. - Вие бяхте много критична и към нашата сватба.
Аз съм му майка, Катарина. Аз съм по-близко до него от всеки друг.
Аз съм го родила и отгледала. Той е част от живота ми.
Вие нямате деца. Не може да разберете майчините чувства.
Отговорността...
дълга...
срама. - Права сте. Не разбирам.
Съжалявам. Не исках да ви нараня. - Не сте ме наранили.
Изпитвам съжаление към вас. - Не го вярвам.
Тук съм от час и половина. Говорите само за вашите чувства.
Вашите проблеми, вашия дълг, вашия срам.
Простете, Катарина. Мислех, че дойдохте тук за да си поговорим.
Мислех си, че бихме могли да поговорим...
за нашите чувства.
И аз не знам вече, като помисля, защо съм тук. - Аз също мислех и за вас.
Всеки ден и час си мисля за вас.
Аз също съм самотна.
Да.
Напълно невероятно е, да се върна назад в живота ни...
в предишната действителност, и да си мисля, че това е било само сън.
Беше игра. Бог знае какво толкова правим.
Това е истинската действителност, и тя е непоносима.
Говоря, отговарям, мисля, обличам се...
спя и се храня. Неизбежното ежедневие. Странна, сурова маска.
Но под маската, плача.
Плача за себе си, защото...
не мога вече да бъда това, което бях.
Каквото беше, вече го няма. Свърши. Отлетя...
като сън.
Плача за Петер.
Никога не съм била в състояние, да се поставям, на мястото на някой друг.
Но изведнъж разбрах, че знам какво чувства и мисли Петер.
Осъзнах, че той е беззащитен, изплашен и самотен.
Така самотен.
Той се отдалечи, не искаше да се върне, без значение, колко дълго го викахме.
Но най-лошото от всичко е...
онази ужасна история, онова, за което не смея открито да говоря...
онази бедна жена. Казах си, че е бил не на себе си този момент...
че не е разбирал, какво прави.
Това не помага.
Не помага.
Петдесет минути преди нещастието...
Петер отиде да посети, проститутката, Катарина Крафт.
Добър вечер. - Добър вечер.
Вечерно време затваряме.
Пригответе се. Затваряме.
Затваряме.
Довиждане.
Съгласи се, да остане до шест. - Благодаря.
Всъщност, това е против правилата. Заради застраховката за пожар.
До шест, трябва да сте си тръгнали. Полицията винаги ни посещава рано.
Полицаите прескачат и през нощта за малко, уж за кафе.
После в полицейския доклад го наричат "рутинна проверка".
Влезте. Само за минута.
Искате ли малко вино?
Предпочитам ви, с вашия грим. - Чудесно.
Ако не ви създава проблеми. - O, не.
Но моля ви, без изкуствени мигли.
Разбира се. - Тук е много старомодно, а?
Не е толкова зле.
Забравиха да сложат вентилация, когато ремонтираха стаята.
Така че, трябва да оставяме отворена, вратата на сутерена.
Понякога имаме доста странни гости. Няма ли да си свалите палтото?
Съжалявам, забравих си вестника. Трябва да го занеса в къщи.
Купих го тази сутрин, а вече стана късно.
Не забравяйте. До шест.
Хареса ли ти представлението ми?
Не особенно.
Отдавна ли работиш тук? - От три години.
Когато дойдох, това място беше още съвсем ново.
Как са парите? - Не се оплаквам.
Искаш ли още вино?
Бутилката е в шкафа до хладилника.
Ти си странен.
Има нещо необикновенно в тебе.
Да не си си наумил нещо? - Не мисля.
Едно от момичетата искаше просто да стои в кафез.
Може би беше глупаво от моя страна да я уволнявам.
Не се тревожи.
Чувствам, че нещо не е наред.
Нещо не е наред
Уплашен ли си?
Добър познавач на човешката природа. - Значи, сега ставаме иронични ли?
Винаги съм бил ироничен. Това е недостатък на професията.
O, човече. Не мога да го понеса.
Слушай, доста е неудобно тук.
Не мислиш ли? Бихме могли да отидем в някоя друга стая.
Хайде, да вървим.
Синът на Силвия е толкова сладък.
Влизай.
Това твоята стая ли е? - Тук приемам клиентите.
Ужасно е горещо. Може ли да отворим прозореца?
Тук няма прозорци.
Не мога да остана тук. - Да се качим на сцената.
Там има повече място. А също е и по-комфортно.
Хайде, да вървим.
Как ти е името? - Ка.
Но истинското ми име е Катарина.
Имаш същото име, като на жена ми. - Това е доста фатално.
Искаше да кажеш нещо ли?
Просто грешно ме разбра.
Мнението ми бе, че играта ти беше примитивна и по-скоро скучна.
От друга страна, те намирам очарователна.
Очарователна.
Седни там. Искам да те погледам.
Така ли?
По-добре се изправи.
Така по-добре ли е?
Гледай ме.
Е?
Другите мъже сигурно те карат, да правиш по-лоши неща?
Това е по-лошо.
Няма изход.
Тръгваш ли си?
Няма изход. - Говориш неразбираемо.
Ела...
Казах ти, че трябва да заключим вратите.
Трябва да останеш.
Да направя ли кафе?
Твърде светло е тук. Може ли да изгасим светлината?
Ние се притесняваме, но няма кой да ни чуе тук.
Каква е тази миризма? - Миризма?
Да, нещо мирише. - Винаги вони на прах, пот...
парфюм, цигарен дим.
Когато тоалетната е осрана, мирише на лайна. Какво надушваш?
Нямам идея. Може би си въобразявам. - Моето обоняние е увредено.
Не мога вече нищо да надуша.
Когато бях дете, майка ми ме взимаше да видя родителите и в Дания.
Спомням си как ухаеха сезоните. - Сезоните?
Да. Зимата...
зимата миришеше на сняг, на готварска печка и влажни ръкавици.
Лятото миришеше на водорасли и на мравуняци.
Пролетта миришеше на топящ се лед, сняг и дълбоки канавки...
на напъпила великденска върба и дъжд.
Но есента, беше най-хубава...
Не спя.
Защо не си свалиш глупавото палто?
Много е горещо тук, нали?
Да.
Уморен съм.
Преди четири седмици, психиатъра проф. Мгенс Йенсен...
късно през нощта, диктуваше предварителната оценка.
Относно нашия пациент, доминиращата майка...
и честото отсъствие на бащата, са довели до засилване на скритата хомосексуалност.
Петер Егерман не е осъзнавал това...
но то е имало, разрушително въздействие върху неговия брак...
и върху отношенията му с други жени.
Този факт, както и неговата агресия, която се е обърнала в страх...
към неговата доминираща майка, не е намерила истински одушник...
в неговото социално обкръжение...
докато някой емоционален изблик не го засегне...
почти като поквара.
Следователно, той се дистанцирал от чувствата си от предишния живот.
Вместо да си изгради, адаптивно поведение.
Играе ролята на потиснат от своето образование и своята среда.
Извинете ме, професоре. Не знаех, че още сте тук.
Само още няколко минути. Лека нощ.
Силно развитото чувство за дълг...
самодисциплината, практикувата още от детство...
и големия социален успех предпазва пациента...
от освобождаване на чувствата му.
Той очевидно е бил много привързан към жена си, като към майка...
която е властна и волева личност.
Необяснимия страх и страха от неговия страх...
са били практикувани в затворен, социално ритуален начин...
в който употребата на лекарства и алкохол...
са неприемливи, да, дори по предписание.
Може би нищо не би се случило, ако той бе останал в своята среда.
Нещастието е станало в момента, когато той е контактувал с проститутката.
Всичко е възможно.
Всичко би могло да го отключи. Дума, жест, тон на гласа.
Имал е емоционален срив, по време на който, е убил момичето.
И вероятно в момент на екстаз...
Егерман е консумирал сексуалния акт, с мъртвото момиче.
Емоционалната лавина се е освободила.
Вие владеете или можете да контролирате човек, когато е мъртъв.
Пациента е разрушил всички социални и емоционални табута...
и сам вече е в потенциално, самоубийствено състояние.
Той е подчинен на същите правила, които току що ви изброих:
Само онзи, който се убие сам има пълен контрол над себе си.
ЕПИЛОГ Веднага, след като стане...
след закуска или оправяне на леглото си,
/той става преди другите/, започва своята шахматна програма.
Избира на компютъра сложно ниво и играе няколко дни.
Той е много учтив с персонала, но и в същото време, много резервиран.
Мие тялото си много педантично и чисти стаята си, поне веднъж на ден.
Полага специални грижи за своето одеало.
Минават петнадесет минути, докато го изпъне и подравни, както той иска.
Не чете никакви книги и вестници.
Никога не слуша радио или гледа телевизия.
Има пристъпи на страх...
но отказва помощ. Отхвърля нашите опити за помощ.
През нощта, взема в легло при себе си, своето дрипаво и старо мече.
Може би детски спомен.
ИЗ ЖИВОТА НА МАРИОНЕТКИТЕ Един филм на Ингмар Бергман