IZ ŽIVOTA MARIONETA
Prolog
Umoran sam.
Spavaj sada.
Ne.
Dođi.
Dvadeset časova nakon ubistva, Mogens Jenzen
profesor psihijatrije razgovara s glavnim istražiteljem.
Mislim da je bilo oko pet sati. Upravo sam bio ustao da uzmem jutarnje novine.
Tada je telefon zazvonio. Sećam se da sam se razbesneo
zato što sam zaboravio da isključim telefon.
Jer me pacijenti obično zovu u svako doba dana i noći.
Prvo sam ga ignorisao. Nisam želeo da se moja žena probudi.
Piter Egerman je zvao. Bio je veoma smiren
zvučao je savršeno kontrolisano. Zamolio me je
da dođem na izvesnu adresu.
Rekao mi je da uđem u zgradu, pređem dvorište
i potražim metalna vrata levo od stepenica.
Rekao je da će on pronaći ključ i otvoriti mi vrata.
Trebalo mi je 20 minuta da stignem do tamo. Bilo je oko 5:30h.
Otvorio sam vrata i spustio se u podrum.
Sve sobe su bile jako osvetljene, kasetofon je treštao.
Devojka je ležala licem nadole na stolu.
Bila je pokrivena brokatnom tkaninom.
Noge su joj bile raširene.
Lice okrvavljeno, natečeno, bezbojno.
Ostale detalje ćete naći u izveštaju s autopsije.
Egerman je rekao kako je ubio devojku, a potom imao analni seks s njom.
Da budem iskren...
Duboko sam šokiran. Poznajem Egermana već 20 godina.
On je druželjubiv, talentovan, marljiv čovek...
koga svi vole, koliko je meni poznato.
Srećno je oženjen ambicioznom poslovnom ženom.
Ima veliki krug prijatelja...
i vodi ugodan, radije skroman život.
Šarmantna majka - Kordelija Egerman, glumica.
Otac mu je umro pre nekog vremena. Njegova porodica je imućna.
Brat mu je konzul; sestra je udata za biznismena.
Nama nasledne depresije u porodici? - Koliko ja znam, ne.
Piter i Katarina vam se nikada nisu obraćali?
Nikada nista ozbiljno. Ništa što valijum ne bi izlečio.
Četrnaest dana pre katastrofe...
Piter Egerman je otišao da poseti prof. Mogensa Jensena u njegovom uredu.
Bilo je mnogo dugih noći i previše opijanja u poslednje vreme.
Sem toga, vrlo sam svestan činjenice da vreme prolazi.
Pa...
No, prestaću da okolišam. Reći ću vam šta me muči.
Pretpostavljam da svakog nesto muči, zar ne?
Ali moja je uznemirenost zaista neuobičajena.
Zato sam došao vama.
Mislite da sam se rasplinuo, da previše pričam. U pravu ste.
Možda samo oklevam da vam kažem ono što me zaista muči.
Dokle god ne izrazim svoje nemire rečima, oni ostaju samo san.
Jednom kada ih budem izrekao, moji nemiri će postati očigledni, činjenica.
Moja želja da ubijem mi se gadi.
Moja želja da ubijem drugo ljudsko biće mi se gadi.
Gadi mi se.
Želim da ubijem svoju ženu.
Želim da je ubijem.
Ta ideja me opseda već dve godine.
Katarina je bila neverna, ja takođe. Ali nema veze.
U krevetu nam je sjajno. Zapravo, nas seksualni život je izvanredan.
Mi vodimo ljubav - kako bih to rekao? Bez emocija.
Odnosno, tako da ne moramo da mislimo o našim međusobnim osećanjima.
Nisam navikao da objasnjavam komplikovana stanja duše.
Možda ne moram to da vam kažem. Imam osećaj da me razumete.
Mi volimo naše zadovoljstvo. Ili možda zadovoljstvo koje druga osoba oseća.
Seks nam je uvek bio najbolji nakon što bismo bili neverni.
Ali je reč "neveran" pogrešna reč.
Ima negativnu moralnu konotaciju. A mi nikada...
Pretpostavljam da se to zove "obostrana seksualna sloboda".
Da, ja dužim i dužim. Sada uviđate koliko sam bespomoćan.
Psihijatre zanimaju snovi.
Moji su banalni, besmisleni, dosadni.
Želeo bih da mi kažete kako su moji hormoni odgovorni za moju žudnju da je ubijem.
Možda samo želim da me hipnotišete.
To bi moglo da bude rešenje.
Ne govorite ništa. - Zašto ste došli da me vidite?
Vi ne verujete u sopstvenu agoniju.
Vi ne verujete u postojanje duše.
Dakle, zašto ste došli? - Da li se ljutite?
Naravno da se ljutim. Vi imate tako malo poštovanja za vaš strah.
Možda bi trebalo nesto da mi prepišete.
Samo izađite u dugu šetnju. To je najbolji lek za depresiju.
Potom popijte malo kafe, par konjaka, i bićete kao novi.
Hvala, Mogens. Bili ste od velike pomoći.
Do viđenja.
Ne želim.
Sedite.
Mislim da sam uložio dosta truda.
Koliko često kažemo da nekoga mrzimo.
Ili da želimo da naš partner umre. Ili se udaramo,
ponizavamo, izazivamo, pretimo jedni drugima.
Pljujemo jedni drugima u lice, stežemo ruke, rvemo se, urlamo.
Konačno prolije se krv, jedan od nas pobeđuje, onaj drugi je uništen...
i stoji kraj vrata od kupatila i moli za oproštaj.
Nije li to opasno? - Nije opasno ni najmanje.
Sve je poput igre
s često ponavljanim odgovorima, pauzama, detinjastim histerijama. Uspesi se uvežbavaju.
Naravno, fatalno je to što nemamo publiku,
ali obično uspevamo da prevaziđemo tu smetnju.
To je sve... - Sve je to ništa.
Samo deo i komad našeg zajedničkog života.
Mislim...
Ne, ni to nije istina.
Nije istina?
Zar jedna blesava teorija ne zahteva neke budalaste ljubavne prepirke
i međusobno ponižavanje?
Zar ne kažu da je to izvesna forma kontakta?
Dobijem šamar po licu. Ura, konačno smo imali fizički kontakt
Razvod i ostalo.
Kako nameravate da je ubijete?
U stanu je sasvim tiho.
I jaka sunčeva svetlost navire unutra.
Radimo šta nam se prohte već nekoliko dana. Možda duže.
Nismo se svađali. Sve je...
tiho. Mozda je rano jutro. Ulica je pusta.
Osećaj smirenosti me preplavljuje.
Sve se čini vrlo daleko.
Mislim na posao, svakodnevni život, glasove i sastanke.
Nema previranja ni straha.
Vidim je kako se kreće po kupatilu
okupana jakom, gotovo nestvarnom svetlošću.
Ona česlja svoju kosu.
Oduvek sam voleo da posmatram svoju ženu.
Čak i kada smo se mrzeli. Ili kada bi bila užasno pijana
bolesna ili prosto ljuta. Oduvek sam voleo njene kretnje.
Njen miris, njeno prisustvo.
Ona se okrenula ka ogledalu. Posmatra me u ogledalu.
Izgubljena je u sopstvenim mislima, no otežano diše.
Ja stojim iza nje, u uglu...
i držim brijač u svojoj desnoj ruci.
Ona me sve vreme posmatra. I sada me konačno vidi.
Jedva vidni osmeh poigrava na njenim usnama.
Osećam njen laki drhtaj, slabašni puls na njenom vratu
Da li ste znali da ljudsko telo sadrži ogromnu količinu krvi?
Ako presečete samo vratnu venu, i vi i zidovi bićete preplavljeni krvlju.
Krv zaudara i lepljiva je.
Ona ne bi odmah umrla. Trebalo bi joj par minuta da se obeznani.
Oboje biste imali dosta vremena za razmišljanje.
Možda biste zažalili.
Stvari bi ispale drugačije. Vi ne biste stekli drugo iskustvo
do sliku Katarine na kupatilskoj prostirci s isecenim vratom.
Ironični ste, zar ne? - Ne.
Mogu da uredim da vas prime na moju kliniku.
Nakljukaće vas lekovima toliko da vam ne bude bitno
da li ste Piter Egerman ili kineski car.
Nista ne brinite. Mi smo sjajni u uništavanju ljudskih identiteta.
Gotovo je sa sopstvom, gotovo je sa strahom. Izvanredno, zar ne?
Čitao sam da su najnovije tehnike psihijatrije surove.
Rekao sam vam da shvatam ovu stvar ozbiljno.
Zadržavam vas, treba da radite. - Da, donekle. Očekujem nekoga.
Neću više trošiti vaše vreme. - lmaću vremena za vas u četvrtak.
Posle četiri. - Vrlo ste ljubazni.
Zar nisam? - Da li bi trebalo da kažem Katarini?
Do viđenja, Piter Egerman. Čuvajte se.
Zdravo, Mogens.
I dobro se čuvajte.
Šta ste time mislili? - Vaš gost vas očekuje.
Znate li sami da izađete?
Naravno.
G-đa Egerman? Da li je g-đa Egerman tu?
Da, veoma je hitno.
Profesor Jenzen.
Da, to bi bilo bolje. Sačekaću.
Katarina?
Piter je upravo bio ovde.
Ne, samo što je otisao.
Da li bi mogla da dođeš? Ostaviću vrata otvorena, OK?
Da.
Izvini što kasnim. Morala sam da parkiram nize niz ulicu tako da...
Onda sam malo trčala. Stvarno je hladno napolju.
Kako si? Da te vidim.
Izgledaš odlično. Imas li nešto za piće ovde?
Kako napreduje modna revija? - Biće sjajno. Dolaziš?
Fani dolazi. Ja ne mogu. Moram da ostanem kod kuće i radim na govoru.
Ideš li u Tunis? - U petak.
Na koliko dugo? - Šest nedelja.
Sam? - Naravno.
Ovo vino je sjajno.
Šta je sa tvojom ženom?
Idemo na odmor odvojeno. - Tako si mi i rekao.
Zašto mi se ne pridružiš? - Za Tunis?
Zašto da ne? - A šta s Piterom?
On bi to verovatno smatrao praktičnom idejom.
Zašto pametan čovek poput tebe još nije shvatio da ja volim Pitera?
Zar nikada nisi... - Često.
Prečesto. Ali to je drugačije. - Ne razumem.
Ne moraš da razumeš. - Ali sada sam radoznao.
Smatram da si privlačan.
Mislim da bi bilo jako zabavno imati aferu s tobom.
Ali putovanje je nešto drugo.
A sada?
Nisam došla ovde da bih spavala s tobom, već da pričamo o Piteru.
Sem toga, dobila sam. - To su dva jadna izgovora.
Kako god, ovde ne možemo ostati. - Ne možemo ostati ovde.
Pa šta onda predlažeš?
Tamo. - To ti nije prvi put, zar ne?
Zakleo sam se na profesionalnu diskreciju. - Gde je kupatilo?
Izvoli.
Izvini, ali ne mogu to da uradim.
Verovatno bismo se puno zabavljali, ali ne mogu.
Zbog Pitera? - Da, zbog Pitera.
Kako dirljivo.
Čemu ironija? - Nisam bio ironičan. Kunem se.
Piter je želeo da razgovara sa mnom. Tvrdi da je opsednut izvesnom idejom.
Opsednut idejom? - Mišlju koja se stalno vraća.
Da li je ozbiljno?
Ljudi preuveličavaju svoje nemire. Plaše se, a strah
je gori od njihovih opsesija. - Koja vrsta opsesija?
Smrtne želje, samoubistvo, ubistvo, nasilnički činovi, nasilje.
Nisam siguran. Doći ce ponovo u četvrtak. Tada ću saznati više.
Da li bi mogao... - Mislim da nije tako ozbiljno.
A šta ja mogu da uradim?
Možda bi trebalo da otputuješ na neko vreme. - U najzaposlenije doba godine?
A i zasto bih? Ako je Piter zaista bolestan, potrebna sam mu.
Postoji mala, ali definitivna mogućnost da ćeš biti povređena.
Na šta misliš? Da li bi Piter... - Da.
Da li je rekao da... - Napravio je takve aluzije.
Čini mi se da je to potpuno besmisleno.
Dakle, nećeš na put? - Nemoguće. Molim te, razumi.
A da primite neke goste kod kuće? - Piter to ne bi podneo.
Imate dva nećaka, zar ne? - Od 6 i od 8 godina? Nemoguće.
A da Piter negde otputuje? - On je zauzet.
Pregovaraju o nekim zamršenim poslovima.
Mogao bi da uzme bolovanje na nekoliko meseci.
To je potpuno nerealno.
Dobro, onda sam zbunjen.
Pitam se da nisi, u stvari, zabrinutiji
nego što kažeš.
Racionalno govoreći, rizik je minimalan.
Onda ostanimo racionalni.
Ne znam, Katarina. Moja prokleta intuicija ne može da se otrese ovoga.
Je li tvoja intuicija uvek u pravu?
Mislim da jeste.
I ja imam intuiciju.
I šta ti ona govori?
Da, svesno ili nesvesno...
ti pokušavaš da pronikneš u moj i Piterov odnos
Iz kog razloga? - Ne znam.
Možda si jednostavno takva osoba.
Sada sam zapanjen. - Oduvek sam te se plašila.
Valjda ne samo plašila? - Piter je deo mene.
Zar ne možeš to da razumeš?
Nosim ga u sebi, gde god da idem.
On je u meni.
Nikada se nisam tako osećala ni sa kim.
Da imamo decu, bilo bi drugačije. On je moje dete, ja sam njegovo.
Ne, to nije istina.
Ni ja ni on ne želimo da budemo pametni i zreli.
Zato se svađamo i udaramo i plačemo.
Mi ne želimo da odrastemo.
Ali kroz nas teče ista krv.
Naši su se nervi spojili na neki čudan, uznemirujući način.
Možeš li to da razumeš?
Kada se god Piter oseća loše, isto se dešava meni.
Želim da potrčim kući Piteru, da ga zagrllim i kažem mu. "Sada
Od sada, ja ću razumeti sve što ti kažeš ili misliš
sve što osetiš".
Želim da ga grlim dok me ne pronađe.
Zašto se, do vraga, ne viđamo, mada živimo zajedno
i dobro poznajemo jedno drugo.
Nedelju dana nakon ubistva
glavni policijski istražitelj razgovara s majkom Pitera Egermana.
Tako sam bespomoćna.
Šta želite da znate?
Bićemo vam zahvalni na svemu što nam možete reći.
Piter je bio dete kakvo sam oduvek želela.
Bili smo tako srećni.
Imao je divno detinjstvo. Možda je bio prezastićen, ne znam.
Bio je plašljivo dete. Plašio se mraka.
Uvek je tražio da ostane svetlo u hodniku.
Plašio se svih mogućih stvari: pasa, konja, krupnih ptica.
Njegova braća su bila mnogo snažnija. On je bio više nalik meni.
Ja sam takođe bila osetljivo dete. I pomalo bolešljivo.
Ja sam imala astmu i iznenadne napade alergije.
Sećam se da je grickao nokte. To je grozno izgledalo.
Bio je vrlo blizak sa sestrom koja je bila tri godine mlađa.
Igrali bi se s marionetama i pravili bi lutkarske predstave.
Bio je dobar đak u školi. Uvek je dobijao najviše ocene.
Bio je mnogo talentovaniji od braće i sestara.
Kada je imao dvadeset, upoznao je jako finu devojku.
Verili su se i planirali da se uzmu kada završe koledž.
A onda je upoznao Katarinu i ludo se zaljubio u nju.
Katarina je dosta upravljala njime. Njena je bila poslednja.
Ono što bi Piterovi roditelji rekli ili pomislili
prestalo je da bude važno.
Možda tako i treba da bude.
Ja ništa ne znam. Ja ništa ne razumem.
A kako bih i razumela?
Bila sam glumica pre nego što sam se udala. Odustala sam od toga da bih pazila na decu.
Moj muž nije želeo da nastavim da radim. I nikada zbog toga nisam zažalila.
Imala sam dobar i srećan život.
Piter je došao da me vidi pre nekoliko dana.
Bila je to kratka poseta. Imao je listu stvari za popravku.
Zajedno smo pregledali listu. On je trebalo da priča s arhitektom.
To je stara, oronula kuća
sa pomalo zapuštenim dvorištem.
U jednom krilu, krov ima tako slabu izolaciju da sneg curi kroz njega.
Pričali smo o svim tim stvarima. Oboje smo pomalo žurili.
Ja sam očekivala goste na večeri, a Piter je išao na konferenciju.
Nisam primetila ništa neobično, Piter je samo rekao da je malo umoran.
Da se verovatno prehladio. Katarina je trebalo da ostane u Parizu
do sredine nedelje.
Smejali smo se oko svih tih prepravki i arhitektinog izvestaja.
Bilo je zaista zabavno. Piter je rekao da ja živim u pravoj pacovskoj klopci.
Ali ja volim svoju staru kuću.
Nikada se neću iseliti iz nje.
Pet dana pre katastrofe,
Katarina i Piter Egerman proveli su besanu noć.
Slobodno upali svetlo ako želiš da čitaš. Neće mi smetati.
Mislim da ću samo da ustanem na kratko.
Hoćeš li da ti spremim toplo mleko? - Ne, hvala.
Da uključimo grejanje? - Ne zbog mene.
Kako je tvoja prehlada?
Više me ne boli grlo. - O, dobro.
Ni ja ne mogu da spavam.
Verovatno zbog promene vremena ili zbog punog meseca.
Ili zbog onog užasnog jela koje je Oskar insistirao da napravi.
Šta ti piješ? - Konjak.
I ja ću nešto da popijem. - Tvoj grozni liker je s tvoje leve strane.
Jesi li lud? Liker u tri ujutru? Uzeću malo viskija.
To će me opustiti? A i zdravo je. - Nemoj toliko da piješ.
Piću koliko želim, dragi moj. Ja nikad ne preteram.
Bila si prilično nepodnošljiva sinoć.
Misliš da ne znam.
Biće da si previće popila. To je razlog.
Bila sam takva namerno. - Baš tako. Namerno.
Uživam kada je Martinu neprijatno. - Postigla si divan uspeh.
Uvek pokušava da me miluje u tajnosti.
Ja se onda napijem i milujem njega. Otvoreno.
Postoje suptilni načini da se nekome osvetiš, mali Piter.
Počinješ da govoriš gluposti naglas... - To je tvoje mišljenje.
Svi ostali misle da sam strašno fina.
Zajebi sve te večernje zabave. - Imamo ih pet sledeće nedelje.
Ti dakle uživaš u njima? - Ti takođe.
Više ne.
Sutra večeramo kod tvoje majke.
To je važno. - Meni nije.
To je poslovna večera. - Nemam vremena.
Katarina, obećala si.
Tvoji poslovni prijatelji smatraju da je prava čast
da jedu splačine koje sprema tvoja užasna majka.
I to u onoj pacovskoj jazbini. To je neverovatno.
Mama je spomenik. - Ona je natruli stari spomenik
u drevnoj imperiji opsesije tvoga oca.
Katarina sada ide u krevet. Moram da ustanem u petnaest do sedam.
Ja ću leći u radnoj sobi.
Zar ne igraš tenis sutra? - Hari je povredio ruku.
On previše puši. - Pušenje nema veze s tim.
Kada neko puši 70 cigareta dnevno, to utiče na cirkulaciju i mišićno tkivo.
Da, odista. - To se podrazumeva.
Podrazumeva se, da se podrazumeva.
Dakle, ne želiš da te probudim kad krenem?
Kada krećeš? - Malo pre osam.
Onda me probudi malo pre osam. - Laku noć, dragi.
Laku noć, draga.
Piter?
Da?
Možeš li da mi kažeš zašto si tako nesrećan?
Nisam ni nesrećan ni srećan. Kako jeftin izraz, uostalom.
Imaš li problema? - Naprotiv.
Posao cveta. Ako si na to mislila.
Ne, nisam na to mislila.
Nema izlaza.
Ako razumeš na šta mislim.
Ne. - Ne...
Moraš da mi daš primer. - Suficit..
Suficit? Ja čak i ne znam šta to znači.
Tipična komponenta "suficita"
je da se osećaš nepodnošljivo suficitarno,
kada si zamoljen da objasniš razloge tog stanja suficitarnosti.
Sada ću ti reći ono što zapravo nisam nameravala da ti kažem.
Ne, nije nista posebno.
Samo osećanje. - OK...
Dogodilo se juče rano ujutru.
Bila sam u kupatilu i brisala se čistim, grubim peskirom
koji je divno mirisao.
Iznenada sam nešto shvatila.
Videla sam sve te stvari oko sebe i shvatila
da mi uskoro one neće više pripadati.
Da će mi sve one biti oduzete.
Nijedna od stvari oko mene neće mi više pripadati.
To osećanje je nestalo nakon par trenutaka, ali se prosle noći vratilo.
Umoran sam, Katarina.
Da li ćeš moći da zaspiš? - Popio sam nembutal.
Hajde. Idemo u krevet.
Koliko je sati? - Skoro četiri.
Sada mogu da čujem kamione na autoputu.
Imamo dve mogućnosti. Ili ćemo mi snositi troškove investiranja
podižući taksu u skladu sa uobičajenom interesnom stopom,
a pritom vodeći računa o amortizaciji.
Ako druga strana snosi troškove investiranja.
Prva mogućnost izgleda povoljnije.
Novi pasus. Složili smo se da period amortizacije traje sedam godina.
To je dug period , ali zauzvrat sve popravke će biti besplatne,
povlaka, na taj način ćemo postepeno zameniti sve korišćene delove,
povlaka...
što će za nas biti korisno na duge staze.
Novi pasus.
Dakle, novi pasus.
Birajući između utvrđene godišnje takse po masini
ili one zasnovane na obimu proizvodnje sa zagarantovanom minimalnom taksom
odlučili smo se za prvu mogućnost.
Oni sigurno misle da ćemo, ako budemo kontrolisali njihove knjige,
otkriti stvarne podatke o proizvodnji.
Ne, piši, kada budemo pregledali njihove knjige
dobićemo izvesne informacije
koje ćemo iskoristiti pri otvaranju poslovnica u dotičnim zemljama.
Problem je u tome što se pojavila jedna potpuno nova stavka.
Ja sam se usprotivio i rekao im da su kasno zatražili tu stavku.
Ali u stvari, oni su bili u pravu. Biće teško da im ne odobrimo taj zahtev.
Novi pasus. Oni su izjavili da će, pošto su se odlučili za Mogucnost 1,
taksa pokriti trožkove opreme u roku od sedam godina.
Prvo proširenje ugovora pokriva period od sedam i po godina
dalja produženja će ići do 10 godina.
Kako je oprema, koja ostaje u našem vlasništvu
amorizovana na kraju prvog prolongacionog perioda.
oni smatraju da bi taksa trebalo da bude smanjena nakon 7 godina.
Novi pasus. Oni su, naravno, u pravu na duge staze.
Što znači da im moramo reći koliko oprema košta.
U našim izračunavanjima u vezi s obe mogućnosti, ispravno smo pretpostavili
da će oni izabrati Mogućnost 1. Stoga smo precenili troškove.
Što znači da,
ako odbijemo te troškove od takse nakon sedam godina
naš prihod će biti manji od planiranog.
Svi članovi odbora neka dobiju primerak, za arhivu
vas i mene, neka ostane glavni dosije. To bi bilo sve, g-djo Anderson.
Da li biste želeli malo kafe? - Ne, hvala vam.
Mogu li sutra da izađem s posla u pet? - Naravno.
Jeste li dobro?
Dobro sam, hvala vam.
Zvala je vaša majka. Rekla sam joj da ste na sastanku.
Odlično. - Želela je da vas podseti na vas dogovor.
Četiri dana pre katastrofe, Katarina Egerman priprema svoju modnu reviju.
Želela bih da izgleda ovako. Promeni to, Time.
Nema problema. Jesi li zvala Milan?
Zvala sam Arijadnu danas Da li si pričala sa Polom?
Da, pre deset minuta. On je na aerodromskoj carini.
Niko nije video našu mašinu. - Nemoj da im šalješ nikakav novac.
Da li je vreme da krenemo? Jesi li me dugo čekao? Ovde je pravi haos.
25% kolekcije nije stiglo. Zamisli.
Ideš? Imamo zakazan ručak.
Kasnimo.
Vratiću se čim budem mogla. Čuvaj se, dragi. Hajdemo.
Treba mi piće. - Već kasnimo.
Treba mi piće. - Dobićeš ga kada stignemo tamo.
Treba mi jako piće da bih podnela tvoju majku.
Hajdemo do nekog bara. Samo na dva minuta.
Možeš li da mi dopuniš, Džek? Kladim se da si užasno uznemiren.
Užasno sam uznemiren. - Pristaje ti. Oči su ti tamnije.
Volim te kada... - Umoran sam.
Ti si prihvatio ovaj poziv na ručak. - Ali sam te prvo pitao.
Ne, tada si ga već prihvatio - Znaš koliko je vazno.
Možeš se ljutiti koliko želiš, ali meni je potrebno još jedno piće, Džek.
Onda ću reći mami da nisi imala vremena.
Odlična ideja.
Želite li još nešto? - Ne, hvala vam.
Nisi otišla na ručak kod Piterove majke?
Kako ide tamo gore? - Na pauzi smo do četiri
Nadam se da ti ne smeta. - Ne smeta mi.
Da li si nešto pojela? - Nisam.
Imam divnu ideju. Dođi kod mene na par sati.
Možeš da sebi priuštiš dugu i prijatnu kupku, a ja ću nam spremiti salatu.
Dobro mi je i ovde. - Hajde, Katarina.
Moraš malo da izađeš odavde.
Osećam se loše. - Zbog Pitera?
To je tako glupo, zar ne? - Hajde, Katarina.
Martin je stvarno bio pristojan čovek. Bili smo jako vezani.
Ali, kao što znaš, vernost ne postoji.
Ne ona prava.
Ako si gej, ne možeš biti veran.
To je zbog tužne činjenice da mi ne možemo imati decu.
Ne možemo ih čak ni usvojiti. - Piter i ja takođe nemamo dece.
Uvek sam voleo decu. Mislim da bih bio dobra majka.
Zar se ne slažeš sa mnom? - Da.
Martin se ludo zaljubio u školarca.
Njegovi roditelji su bili užasno zabrinuti. Umalo nije izbio skandal.
Naravno, osećao sam se kao da sam napušten i zalio zbog svog gubitka.
Ali, dobio sam ovaj stan kao utešnu nagradu.
Martin je često dolazio ovde.
Sedeo je u istoj fotelji u kojoj ti sada sediš.
Ponekad je plakao.
Bilo je teško. Bila su to teška vremena.
Taj dečak je, ispostavilo se, bio pravi đavo.
Ali stan je divan. Stvarno jeste.
Baš je divan.
Lepo je biti sa tobom. - Koliko dugo se poznajemo?
Petnaest godina, Tim. - O, Bože.
I radimo zajedno već dvanaest godina.
Jesi li nesrećna? - Da li izgledam tako?
Ti si uvek vredna i prijateljski raspolozena
i pribrana.
Iznenada sam osetio da si ti jako nesrećna.
Izvini, Katarina. Nisam želeo da te zbunim.
Možda hoću da plačem. - Moraš da plačeš ako se tako osećaš.
Meni ne smeta. Čak naprotiv. Smatrao bih to gestom poverenja.
Većina gej muškaraca voli žene.
Ne zato što smo mi sami nesto posebno ženstveni. Ne.
Već zato što smo mi više u kontaktu sa našim osećanjima.
To nisam ja smislio. Martin je to rekao. Ali moglo bi biti tačno.
To je nemerljiva tuga. Možeš li to da shvatiš? Ja nikad.
Možda to i nije tuga već neka vrsta ludila.
Ljudi kao ja nikad ne razmišljaju puno o duši.
Onda duša počne da zakazuje i ti ostaneš bespomoćan. Razumeš?
Razumem.
U početku se možda prolije par kapi suza. Čudan način plakanja
koji se onda pretvara u strašni jauk tuge i beznadežnosti.
A onda prelazi u slepo urlanje.
Urlanje, urlanje.
Svako doživi slom s vremena na vreme.
Ja sam imao par nervnih slomova.
Nisam siguran da li mi je žao što se to dogodilo. Mislim da nije.
Ljubav je uglavnom bila u osnovi svega.
Ja sam patološki ovisnik o intimnosti. A da li intimnost postoji?
Kada kažem intimnost, ja mislim na intimnost.
Uvek je to ista tužna priča. Samo telo postaje prepreka.
Potom duša.
I ubrzo se nađeš u zbrci od nadanja, fantazija i kompromisa.
Bože moj, tako sam teoretičan.
Imam poklon za tebe. - Poklon?
Čekaj. Dobićeš ga za minut.
Izvoli. - Ali draga moja Katarina.
Zapravo sam ga kupila za Pitera, ali on nije bio dobar, pa ga sad neće dobiti.
Lep je. - Kupila sam ga u Milanu.
Mislim da će ti dobro stajati. Primetila sam da nosiš tu boju.
Vidiš?
Da li me čini starijim? - Ne želiš da ostariš?
Bore nisu toliko strašne. Ružnoća je ono što me plaši.
Suva i tako gruba koža, mada stavljam kremu svake večeri.
I ove duboke brazde oko usana.
Jednoga dana sam se probudio i pogledao se u ogledalu.
I brazde su bile tamo. Sasvim iznenada.
Imao sam osećaj da ću dobiti srčani udar.
Moj vrat je još uvek fin. Nema većih katastrofa oko očiju.
Ali ruke su mi prava propast. Pitao sam trojicu lekara
šta mi je činiti. Mogli bi da otklone fleke, ali ne i vene i bore.
Gledam u svoja usta i ruke
i ne mogu da verujem svojim očima.
Ja sam još uvek dete. Ili možda i nisam više dete, nakon svega.
Ne razumem svu tu priču o vremenu.
Neki stručnjaci kažu da vreme ne postoji. I u pravu su.
Kada sklopim oči, osećam se kao desetogodišnjak.
Čak i fizički. Onda ponovo otvorim oči
pogledam se u ogledalu
i tamo vidim matorca.
Matorca s izgledom deteta. Zar to nije čudno?
Matorca s izgledom deteta.
Ne, ima još nešto.
Šta, Tim?
Pretvoriš se u ovo. - Ne razumem?
Jednostavno se pretvoriš u ovo.
Sva ta priča o intimnosti je samo san.
Brutalnost i opscenost.
Ponekad odlazim na izvesna mesta da pokupim te grozne muškarce.
Ne bi verovala svojim očima.
Zadovoljstvo i seksualnost i užas i opscenost.
Sve pomešano. Takav seksualni život vodi tvoj matorac.
Ne bi se baš reklo da je to nežna intimnost.
Jednog dana neko će me ubiti. Ali je i to jeziva pomisao.
Privlače me izvesne sile koje ne mogu da kontrolišem.
Lekari, ljubavnici,
tablete, droge,
alkohol, posao.
Ništa ne pomaže.
To su tajne sile. Imaju li neko ime? Ne znam.
Možda je to sam proces starenja. Truljenje.
Ne znam.
Nemam kontrolu nad ovim silama.
Približim se ogledalu i pogledam svoje lice
koje mi je postalo toliko poznato.
I dolazim do zaključka da ova mešavina mesa i krvi
nerava i kostiju sadrži u sebi dva potpuno nespojiva...
Ne znam kako bih to nazvao.
Dva nespojiva čoveka.
San o intimnosti, nežnosti, zajedničkim interesima
sposobnosti da zaboraviš na sebe... i o svemu tome još uvek je živ.
A s druge strane, nasilje, opscenost, užas i smrt.
Ponekad pomislim da sve to ima jedno te isto poreklo.
Ne znam.
A kako bih i mogao da znam?
Možda su moji snovi bili ipak previše lepi.
A kao kazna...
Život te kažnjava kada se najmanje nadaš.
Kada dobiješ svoj orgazam, toliko si u govnima
da se gotovo gušiš.
Pogledaj me.
Učini mi uslugu i uzmi moju ruku.
Položi je lagano na svoj obraz.
Osećaš li moju ruku?
Osećaš li da sam to ja?
To sam ja?
Tri dana nakon ubistva, glavni istražitelj priča s Timom.
Recite svoje puno ime.
Tim. T-l-M.
To je vaše ime za nastupe. Vaši inicijali, šta god.
Voleli bismo da znamo vaše puno ime. - Moje ime je Tim.
Svi u Evropi zovu me Tim. - Prema dosijeu koji imam, vaše ime
je Tomas lsidor Mandelbaum. - Ako već znate moje ime, zašto me pitate?
To je rutinsko pitanje. Moramo da pitamo da ne dođe do zabune.
To je nemoguće.
Ovo je neformalan razgovor. - Onda isključite magnetofon.
Da li vam smeta? - Očigledno. Inače to ne bih tražio.
Sada je isključen. - Hvala vam, najlepše.
Da li biste želeli kafu? Vino ili cigarete?
Ne, hvala vam. - Možda malo mineralne vode? Čaj?
Nemamo mnogo toga da ponudimo.
Ne, hvala vam.
Onda počnimo, g. Tim. - U redu.
Neće boleti. Obećavam. - Ni to vam ne verujem.
Tražio sam da pričam s vama zato što ste porodični prijatelj.
Ja sam bliski Katarinin saradnik poslednjih 10 godina. Ne, 12 godina.
Prijatelji smo već 10 godina. U početku smo samo sarađivali.
Poznajete Pitera Egermana? - Naravno.
Kakav je bio njegov brak? - Dobar.
Piterova majka ima drugačije mišljenje.
Sada imate dva različita mišljenja.
Da li ste imali aferu s Piterom?
Ne.
Čini se da oklevate. - Nikada nismo imali aferu.
Nikada se nismo dodirnuli. Možda smo se nekada zagrlili kao što se prijatelji grle.
Oprostite na mojoj direktnosti.
Navikao sam.
Da li ste poznavali ubijenu devojku? - Da.
Koliko dobro?
Bili smo dobri prijatelji. - Zašto ste bili prijatelj s prostitutkom?
Kakvo je to pitanje, inspektore?
Ili je zlonamerno, pritvorno ili naivno.
Dakle, moj odgovor je da mi se pitanje ne dopada.
Nisam želeo da vas uvredim.
Pokušaću da vam poverujem.
Da li živite sami?
Da. Živim sam.
Vaša prijateljica vas je upoznavala s muškarcima?
Povremeno. - Vi ste upoznali Pitera i g-djicu Kraft
ili "Ka" kako su je zvali? - Da.
Kako se to dogodilo? - Dogodilo se jedne subote prošle jeseni.
Na železničkoj stanici. - Išli ste na putovanje?
Na stanici ima stranaca koji tamo dolaze da zarade novac.
Iznenada sam naleteo na Pitera Egermana. On je kupovao neke strane novine
na internacionalnom štandu. Popili smo
kafu zajedno. Iz nekog razloga
rekao sam zašto sam došao na stanicu.
Piter je delovao zainteresovan. Iznenada mi je rekao
da još nikada nije bio kod prostitutke.
Preporučio sam Katarinu Kraft, dao mu njenu adresu
i obećao da ću pričati s njom o tome. To je cela priča.
To je istina. No, zapravo nije ni pola istine.
Bio sam besan na Katarinu Egerman.
Činjenica je da sam oduvek bio besan na nju, iako mi se dopadala.
Dopala mi se ideja da je Piter prevari s prostitutkom.
Ali to je samo deo istine.
Slabi ljudi biraju čudne puteve. Vi bi trebalo to da znate, inspektore.
Muči me to što sam ja upoznao žrtvu sa ubicom.
Molim vas oprostite na mojim dramatičnim ispadima. Jednostavno me grize savest.
Krivim svoju homoseksualnost.
To je takođe samo deo istine.
Ovo postaje zanimljivo, zar vam se ne čini?
Ali istina je, naravno, da sam želeo Pitera samo za sebe.
Ali to mi nije bilo jasno.
Trebalo je da imamo zajedničku tajnu.
Želeo sam da ga polako odvojim od njegove žene i učinim ga svojim.
Video sam tu užasnu hladnoću u njegovom braku
i postao donekle opsednut idejom da će se on okrenuti meni.
Da će me na kraju otkriti.
Da će shvatiti da sam ga tajno voleo.
Emotivno, Piter je bio čovek na samrti.
Kao što se umire od gladi, žeđi ili gubitka krvi.
Znao sam da ga mogu spasiti.
I želeo sam da ja budem taj za kim traga.
Da traga da se približi meni.
Mislim da nisam pogrešio.
Ljudi poput mene imaju osećaj za takve stvari.
Možda ni sve ovo što sam vam rekao nije istina.
Ima izvesnih pametnih ljudi koji tvrde da smo mi slepi.
Da su naši postupci predodređeni. Da smo žigosani
ili silovani od detinjstva.
Ali to ne pravi ni najmanju razliku.
Zar se ne slažete?
Piter Egerman napisao je pismo prof. Jenzenu. Nikada ga nije poslao.
Dragi Mogens...
ono što ću ti opisati nije san u pravom smislu reči.
Iako sam to doživeo pod dejstvom pilula i alkohola.
Ovo iskustvo je izgledalo stvarnije i strasnije
od banalne realnosti svakodnevnog života. Ali sve to je trivijalno.
Možeš baciti ovo pismo.
Ne pišem ti da bih te zabavio, već zato što moram da pišem.
Sanjao sam da spavam.
Sanjao sam da sanjam.
Bilo je veoma senzualno.
Mislim na jedan drugačiji način. Ne samo erotski.
Ali je nekako postojala direktna veza između donjeg dela mog tela
i jake sladunjave vlažnosti žene.
Znoj...
pljuvačka...
svež miris bujne kose...
Zatvorenih očiju prešao sam preko blistave, prostrane površine.
Sve je bilo jako tiho.
Moje zadovoljsto bilo je potpuno.
Osetio sam snažnu potrebu da ispričam neku smešnu priču.
Ali nisam mogao da govorim.
No to me nije uznemirilo.
Osećaj lebdenja bio je blisko povezan sa osećajem nemosti
i moj mozak je bio intenzivno fokusiran na moje ruke,
a pre svega na vrhove prstiju.
Na svakom prstu bilo je po jedno malo oko
koje je sa treperavim ushićenjem posmatralo ovu blistavu belinu.
Bilo je dobro tako.
Moglo je da ostane tako.
Pomislio sam...
ili uopšte nisam mislio. Samo mi je preletelo preko usana:
"Ako si ti smrt, onda dobrodošla, draga smti.
Ako si život...
dodrodošao, dragi živote."
Nalazim se u zatvorenoj sobi bez prozora i vrata,
ali i bez krova i zidova.
Možda sam zatvoren u sferi ili elipsi.
Nisam siguran. Nije mi palo na pamet da ispitam konture sobe.
Sanjao sam da sam se probudio iz dubokog sna.
Ležao sam na podu koji je bio mek kao debeli tepih.
Bilo je lepo i toplo i bio sam zadovoljan.
Katarina leži pored mene. Nepomična... u dubokom snu.
Odmah sam znao da je sve to san.
Tiho sam rekao sebi da ne bi trebalo da se plašim.
Da bi bilo opasno kada bih se uplašio
počeo da paničim, da tražim izlaz
da plačem ili vičem ili udaram po zidovima.
Odlučio sam da ostanem smiren.
Katarina je polako počela da se budi.
Pokušao sam da razgovaram s njom,
ali nisam mogao da doprem do nje.
Izgledalo je kao da ona ne zna da sam ja tu.
Bila je mekana i ravnodušna na seksualno provocirajuci način.
Poželeo sam da vodim ljubav s njom,
ali ona me je izbegla. Nikada nisam uspeo da prodrem u nju.
Posmatrala me je polusklopljenih očiju, nasmešena.
Osetio sam slepi bes. Povukao sam se da je ne bih ubio.
Osećanja besa i užasa su me gotovo ugušila.
Rekao sam sebi da ostanem miran,
hrabar,
pribran, kontrolisan.
Sve je pošlo naopako.
Bio je čak i jedan trenutak nežnosti
potpune tišine.
Teško je opisati taj određeni trenutak.
Sam vazduh u kome sam bio se promenio.
Postao je blaži i lakši za udisanje.
Siva svetlost je iščezla,
a zamenila ju je blaga, mutna svetlost zore,
nalik nežnim rukama koje su milovale naša bolna tela.
Ušli smo u iznenadnu duhovnost bez ikakvih ograda.
Onda je izbila katastrofa.
Najneverovatnija, neopoziva stvar se dogodila.
Katarina je iznenada umrla.
Znao sam da sam je ubio na neki surov,
grozan način.
Ponovo sam se probudio i zatekao sebe kako sedim na krevetu.
Na autoputu ispod otpočela je saobraćajna gužva.
Sve je bilo uobičajeno.
Katarina je spavala pored mene. Mirno je disala.
Možete li mi pomoći?
Da li mi ima spasa?
Da li mogu da nastavim da živim?
Da li sam ja stvarno živ?
Ili je moj san u stvari jedini trenutak života koji sam imao?
Trenutak doživljene i pobeđene stvarnosti?
Dva dana pre katastrofe, Piter je zapretio samoubistvom.
Izvinite što vas uznemiravam ovako rano, mogu li da razgovaram sa prof. Jenzenom?
Ne, hvala vam. Izvinite.
Hvala ti što si došao. Nisam znala šta da radim. Možeš li da razgovaraš sa njim?
On je na krovu. - Da.
Bilo bi dostojno poštovanja da skočiš, ali je nehumano da mučiš svog saputnika.
Uskoro će te neko videti i obavestiti policiju.
Da li ti je hladno?
Da ti bar donesem tvoj krzneni kaput? - Bilo bi to jako lepo od tebe.
Katarina, gde je njegov krzneni kaput? - Donecu ti ga.
Piter. - Ostavi me na miru.
Marta ti šalje pozdrave. - Sirota Marta. Uznemirili smo je.
Ni najmanje. Rano je imala operaciju na klinici za decu.
Zar nije sitničar?
Dođi, sedi pored mene. - Dobro mi je na podu.
Popili smo piće sa Johanom i Marijanom.
Onda smo svi otišli u onaj novi italijanski restoran blizu pozorista.
Naleteli smo na Melkersa i njegovu prijateljicu.
Oni su insistirali da krenemo njihovoj kući.
Da li mogu da dobijem cigaretu?
Hvala ti. - Šta je to na tvom vratu?
Njena ogrlica je pukla. - Shvatam.
Uhvatio sam je, a onda je pukla.
Vodi računa da se ne inficira. - Oh.
Katarina kaže da želi da me ostavi. Ja kazem: Odlično. Kakva iznenadna sreća.
Onda kaže da ne može da živi bez mene.
Ja kažem da ću bez nje bolje živeti. Ona kaže da sam impotentan.
Naša svađa je počela u restoranu. - Ja kažem da sam impotentan kada sam sa njom.
U početku je bio smešan, ali onda je počeo da me imitira.
Bilo je čudno i ja sam počela da plačem. - Ona tačno zna kada treba da plače.
Sada ću ti reći zašto smo se posvađali. - Sada za ariju...
Zaveži Piter. Imao si svoj performans.
Piter je želeo seks kada smo stigli kući.
Ja sam bila umorna i nadala sam se da neće dugo trajati.
Ali Piter je želeo dug i opušten seks.
Mislila sam da još uvek mogu to da postignem. Uvek sam mogla.
Onda je poželeo da me tuca otpozadi, ali nije mogao da ubaci "stvar".
Bio je verovatno previše pijan.
Onda sam počela...
Onda sam počela da se smejem.
Onda je pobesneo i počeo da viče na mene.
Ali ja nisam mogla da prestanem da se smejem. Nisam mogla da se kontrolisem.
Onda sam rekla da bih mogla da se popnem na njega. On to voli.
Zgrabio je moju ogrlicu i zavrnuo ju je. Umalo se nisam ugušila.
Znam kako da te zadovoljim. Znam kako Katarinu da dovedem do orgazma.
Zanima te kako to znam? - U proteklih deset godina
verovatno sam doživela 832 orgazma sa tobom.
513 puta sam odglumila orgazam i kasnije išla u kupatilo da masturbiram.
Istina, ponekad mi se događao kakav mali, bedni grč.
Veoma sam zahvalna što me je Piter Egerman naučio
kako da se osećam kao žena.
Siroti Piter. Tako mi te je žao.
Zaista te žalim. - Sada sledi priča o njenoj vernosti.
Hajde da ga zabavimo sa još jednom pričom. - Bar tvoja velika usta još uvek funkcionišu.
On se plaši tišine.
Tišina skriva istinu. Tačnije njenu istinu. Ja nemam svoju istinu.
Činjenica je da Katarina ima doživotni ugovor sa objektivnom istinom.
Delom zato što je žena. Kao žena, ona ima prava na takva shvatanja.
I delom zato što je ona Katarina, posebo odabrana i stvorena od strane Boga.
Mislim da bi trebalo malo da prilegnem.
Kada nas Bauer očekuje? - U deset.
Možeš da spavaš najmanje sat. Posle se istuširaj toplom vodom.
Da li ti je potrebna pomoć? - Veoma ljubazno s tvoje strane.
Snaći ću se sam. Hvala ti što si došao, dragi Arture.
Ti si pravi prijatelj. Kada vidim tebe i Katarinu zajedno
iznenada shvatim kakav biste izuzetan par vi bili.
Kao što Hrist reče na krstu: "Majko, pogledaj svog sina.
Sine, pogledaj svoju majku."
Bila sam histerična glupa guska.
Šta ti misliš?
Da ću čuti onu staru ploču: Izvini dragi. Moja greška.
Onda završiš mirišući kao ruža.
Ako mislim da sam bila histerična, zar to ne treba da kažem?
Ne.
Šta onda da radim? - Ništa.
Kako god ti kažeš Piter.
Ne smeta mi da ležiš ovde, ali začepi gubicu.
Piter. - Prestani. Besmisleno je.
Zar ne možemo da razgovaramo? - Ne.
Zar ne možemo makar da pokušamo?
Već smo probali 100 000 puta.
Sledeći put kada se budemo svađali koristićemo sve što smo rekli kao oružje.
Da li se sećaš koliko smo se trudili na početku?
Imali smo kapital.
Zovi ga ljubavnim kapitalom, ako želiš.
Sve smo to bez potrebe odbacili. Da li znaš zašto?
Prihvatili smo pravila, ali nismo imali talenta za igru.
I onda smo bili izdani.
Znaš li šta me najviše plaši?
Da neću moći da idem na posao, čitam novine, hranim se redovno.
Nesanice, konmstipacije, pokvarenog auta...
prehlade, zubobolje.
Najmanja smetnja mogla bi da naruši moj pažljivo smišljeni odbrambeni sistem.
Da je to istina, ne bi toliko pio.
Pijem da bih smogao hrabrosti da isključim svoj sistem.
Iz kog razloga?
Da se raznesem.
I šta će ostati?
Raznorazne krhotine. Krvi i nerava.
I tako bi trebalo da bude bolje?
Makar ću biti više nalik stvarnosti koja me okružuje.
Tri nedelje nakon katastrofe, Katarina Egerman odlazi u posetu Piterovoj majci.
Tako sam sama u ovoj velikoj kući...
i nemam želju da ikoga vidim.
Čak ne želim ni da izađem. - Zašto ne otputujete na nekoliko meseci?
Da, sestra me je zvala da je posetim u Parizu.
Stvarno bi trebalo da otputujete.
Šta ako Piter bude pitao za mene? - Da li ste ga videli?
Ne. Ne mogu da idem tamo.
Još ne.
Ja sam išla da ga vidim juče. - Zaista?
Izgleda kao da uopšte nije tamo.
Da li misliš da pati? - Ne, prima injekcije.
Volela bih da mene injekcija katapultira iz ovog pakla.
Ovo je zaista pakao.
Po ceo dan šetam sama.
Obučem kaput da prošetam po parku,
ali ne mogu da izađem napolje. Ne znam šta da radim.
Možda bi trebalo da posetim lekara, ali stari Jakobi je tako senilan.
Mogla bih da pitam prof. Jenzena da stupi u kontakt s vama.
Možda je to dobra ideja. - Pozvaću ga sutra.
Tako sam usamljena, Katarina.
Mogla bih da dolazim kod vas svakog dana.
Imas dovoljno briga i bez toga. - Svi imaju.
Ti veruješ da je sve moja krivica. Uvek si bila veoma kritična
prema mom i Piterovom odnosu. - Vi ste kritikovali naš brak.
Ja sam njegova majka, Katarina. Ja sam mu najbliža osoba.
Ja sam ga rodila i podigla. On je deo mog života.
Ti nemas dece. Ti ne razumeš majčinska osećanja.
Odgovornost...
krivicu...
sramotu.... - U pravu si. Ne razumem.
Žao mi je. Nisam želela da vas povredim. - Niste me povredili.
Žao mi vas je. - Ne verujem.
Ovde sam već pola sata. Sve o čemu pričate su vaša osećanja.
Vaši problemi... krivica, stid.
Oprosti mi, Katarina. Mislila sam da si došla ovamo da razgovaramo.
Mislila sam da možemo da razgovaramo
o našim osećanjima.
Ja ne znam šta sam mislila. - Takođe razmišljam o tebi.
Svakog sata u danu mislim na tebe.
Da. Ja sam takođe usamljena.
Da.
Zaprepašćeno se osvrćem na naše živote,
na našu pređašnju stvarnost i čini mi se da je sve bio san.
Bila je to igra. Bog zna šta smo mi to radili.
Ovo je prava stvarnost, i nepodnošljiva je.
Ja pričam, odgovaram, mislim, oblačim se,
spavam i jedem. To je svakodnevna prinuda. Čudna, gruba površina.
No ispod te površine, ja plačem.
Plačem zbog sebe,
jer više ne mogu biti ono što sam bila.
Ono što je bilo ne može se vratiti. Uništeno je. Nestalo je...
poput sna.
Plačem zbog Pitera.
Nikada nisam umela da se stavim u poziciju nekog drugog.
Ali iznenada mislim da znam šta Piter misli i oseća.
Shvatam da je nezastićen, uplašen i usamljen.
Toliko usamljen.
On je otišao od nas, i koliko god ga mi zvali, neće se vratiti.
Ali najgori deo svega...
taj užasni deo, o kome jedva da mogu da govorim
je ta sirota žena. Govorim sebi da je bila uplašena samo trenutak
da nije shvatila šta joj se događa.
To ne pomaže.
Ne pomaže.
50 minuta pre katasrofe.
Piter Egerman odlazi kod prostitutke Katarine Kraft.
Dobro veče. - Dobro veče.
Zatvaramo za večeras.
Spakujte se. Zatvaramo.
Zatvaramo.
Zdravo.
Voljna je da ostane do šest. - Hvala.
Zapravo, to je protiv pravila. Zbog požarnog osiguranja.
Ali morate otići do šest. Policija uvek navrati rano izjutra.
Žace iz jutarnje smene svrate na jedan brzinski i kafu.
Potom u policijskom izvestaju to nazovu "rutinskom posetom".
Uđi. Potrajaće samo minut.
Želiš li malo vina?
Više bih voleo da ostaviš šminku. - U redu.
Ako ti nije problem. - O, ne.
Ali, molim te, bez lažnih trepavica.
Naravno. - Prilično je sparno ovde?
Nije tolko loše.
Zaboravili su da postave ventilacione otvore kada su renovirali sobe.
Zato moramo da ostavimo vrata podruma otvorena.
Dolaze nam prilično čudni gosti. Zar nećeš da skineš kaput?
Izvinite, zaboravio sam novine. Moram da ih odnesem kući.
Kupio sam ih jutros, a sada je vec kasno.
Ne zaboravite. Do šest.
Da li ti se dopala moja tačka?
Ne naročito.
Da li već dugo radiš ovde? - Tri godine.
Kada sam došla, ovo mesto je još bilo sasvim novo.
Kakva je zarada? - Ne žalim se.
Imaš li još vina?
Boce su u ormanu pored frižidera.
Ti si čudan.
Ima nešto neobično u vezi s tobom.
Da li imaš nešto na umu? - Ne verujem.
Jedna od devojaka je želela da ostane sa mnom za svaki slučaj.
Možda je bilo glupo od mene što sam je poslala kući.
Ne brini.
Kao da nešto nije u redu.
Nešto nije u redu.
Jesi li uplašen?
Dobar procenitelj ljudske prirode. - Dakle, sada si ironičan?
Ja sam uvek ironičan. To je jedna jadna mana.
O čoveče, ne mogu da podnesem ovo.
Čuj, dosta je neudobno ovde.
Zar ne? Mogli bismo da pređemo u neku od soba.
Hajde, idemo.
Silvijin sin je tako sladak.
Hajde.
Je li ovo tvoja soba? - Ovde primam mušterije?
Užasno je vruće. Možemo li da otvorimo prozor?
Nema prozora.
Ne mogu da izdržim ovde. - Možemo da odemo gore na pozornicu.
Tamo ima više prostora. A takođe je i dosta prijatno.
Hajde, idemo.
Kako se zoveš? - Ka.
Ali moje pravo ime je Katarina.
Zoveš se kao moja žena. - E, to je već prilično čudno.
Jesi li hteo nešto da kažeš?
Nisi me dobro razumela.
Učinilo mi se da je tvoj nastup primitivan i dosta dosadan.
S druge strane, nalazim da si očaravajuća.
Očaravajuća.
Sedi tamo. Želim da te gledam.
Ovako?
Bilo bi bolje kada bi ustala.
Je li ovako bolje?
Pogledaj me.
Dakle?
Zar drugi muškarci ne traže od tebe gore stvari?
Ovo je gore.
Nema izlaza.
Zar odlaziš?
Nema izlaza. - Pričaš besmislice.
Hajde...
Rekla sam ti da moramo da držimo sva vrata zatvorena.
Moraš da ostaneš.
Da spremim kafu?
Previše je svetlo ovde. Zar ne možemo da ugasimo svetlo?
Žalile smo se na to, ali ovde nas niko ne sluša.
Kakav je to miris? - Miris?
Da, nešto sam namirisao. - Uvek se oseća na prašinu, znoj,
parfem, duvanski dim.
Kada se šolja zapuši, smrdi na govna. Na šta tebi smrdi?
Nemam pojma. Možda sam umislio. - Moje čulo mirisa je nestalo.
Više ne osećam nikakve mirise.
Kada sam bila dete, majka me je vodila kod svojih rođaka u Dansku.
Sećam se mirisa godišnjih doba. - Godišnjih doba?
Da, zima...
zima je mirisala na sneg, kaljave peći i mokre rukavice.
A leto je mirisalo na alge i mravinjake.
Proleće je mirisalo na led koji se topi i sneg u dubokim jarkovima...
uskršnje pupoljke i kišu.
Ali jesen je bila najlepša.
Nisam spavao.
Zašto ne skineš taj svoj glupi kaput?
Prilično je toplo ovde, zar ne?
Da.
Umoran sam.
Četiri nedelje kasnije, prof. psihijatrije Mogens Jenzen
diktira preliminarnu procenu kasno noću.
Što se tiče našeg pacijenta, dominantna majka
i česta odsustva oca rezultirali su latentnom homoseksualnošću.
Piter Egerman ovoga nije bio svestan,
ali to je loše uticalo na njegov brak
i na njegove veze s drugim ženama.
Za ovo, kao i za svoju agresiju koja se prevorila u strah
od dominantne majke nije nalazio pravog oduška
u svom društvenom okruženju,
budući da bi svaki izliv osećanja bio smatran
gotovo opscenim.
Zbog toga se distancirao od svojih osećanja rano u životu.
Umesto da bude on sam, zauzeo je stavove.
Igrao je svoju ulogu onako kako su mu nalagali vaspitanje i okruženje.
Izvinite, profesore. Nisam znao da ste još uvek ovde.
Potrebno mi je još nekoliko minuta. Laku noć.
Visoko razvijen osećaj dužnosti,
samodiscipline praktikovane još od detinjstva
i značajan društveni uspeh sprečili su pacijenta
od razuzdavanja osećanja.
Očevidno je bio vrlo privržen svojoj ženi, koja je, poput njegove majke
posesivna osoba jake volje.
Neobjašnjivi strah i strah od tog straha
su praktikovani u zatvorenom ritualnom društvenom obrascu
u kome je konzumiranje droga i alkohola
prihvatljiv, da, čak i poželjan ventil.
Možda se ništa ne bi dogodilo da je ostao u tom okruženju.
Katastofa se događa onog trenutka kada stupi u kontakt s prostitutkom.
Sve postaje moguće.
Sve je moglo da je pokrene. Reč, gest, ton glasa.
Doživeo je emotivno pomračenje tokom kojeg je ubio devojku.
I u verovatno ekstatičnom trenutku,
Egerman izvršava seksualni čin s mrtvom devojkom.
Emocionalna lavina sada je oslobođena.
Možete posedovati i kontrolisati samo osobu koju ubijete.
Pacijent krši sve društvene i emocionalne tabue
i sada postaje potencijalni samoubica.
On je podložan istom pravilu koje sam upravo naveo:
Samo onaj koji ubije samoga sebe ima potpunu kontrolu nad sobom.
Čim ustane...
Nakon doručka i namestanja kreveta,
on ustaje pre ostalih, on započinje svoj šahovski program.
Izabere težak nivo na kompjuteru i igra nekoliko dana.
Vrlo je ljubazan prema osoblju, ali istovremeno vrlo rezervisan.
Vrlo pažljivo neguje svoje telo i čisti sobu najmanje jednom dnevno.
Posebno pažljivo rasprema krevet.
Treba mu oko 15 minuta da bi ga poravnao onako kako želi.
Ne čita ni knjige, ni novine.
Nikada ne sluša radio, niti gleda TV.
Ima napade uznemirenosti,
ali odbija svaku pomoć. Odbija naše pokušaje da mu pomognemo.
Noću uzima otrcanog starog mecu i spava s njim.
Verovatno uspomena iz detinjstva.