СЕДМИЯТ ПЕЧАТ
Филм на ИНГМАР БЕРГМАН
С участието на ГУНАР БЬОРНСТРАНД, НИЛС ПОПЕ, БЕНГТ ЕКЕРОТ, МАКС ФОН СЮДОФ,
БИБИ АНДЕРШОН, ИНГА ГИЛ, МОД ХАНШОН, ИНГА ЛАНДГРЕ
БЕРТИЛ АНДЕРБЕРГ, АНДЕРС ЕК, АКЕ ФРИДЕЛ и др.
Оператор ГУНАР ФИШЕР
Музика ЕРИК НОРДГРЕН
И когато Агнето отвори седмия печат...
... за около половина час мълчание настана в небесата.
И на седемте ангела тогава,
... седем дадоха тръби.
Кой си ти?
Смъртта съм аз. – За мен ли си дошъл?
Следвам те отдавна по петите. – Да, знам.
Готов ли си?
Плътта ми се страхува, но душата – не.
Почакай за минутка.
Всички казват тъй. При мен отсрочка няма.
Нали играеш шах?
Откъде знаеш?
Така във песните се пее, а и в картините съм виждал.
Да, тъй е. Аз отличен съм играч.
Но не и по-добър от мен. – Защо искаш да играем шах?
Имам си причини. – Твоя воля.
Условията са следни: Ще живея, докато не загубя аз от теб.
Ако спечеля – ще ме пуснеш.
С черните си ти.
Уместно е, нали?
На топло, между женските бедра,
лежал бих цял живот блажен.
Че Бог далеко е от земните дела,
а Дявола-приятел срещам всеки ден сега.
Говорят всички за някакви злокобни поличби и други ужасии.
През нощта два коня се разкъсали един друг,
разтворили се гробове и скелети наоколо се пръснали.
Онази сутрин във небето четири слънца изгрели.
Има ли подслон наблизо?
Показа ли ти пътя? – Не точно.
Какво ти каза? – Нищо.
Нима е ням? – Не бих казал, господарю.
Дори напротив. Красноречив бе много.
Така ли? – Да, красноречив.
Но и твърде черноглед.
Добро утро. Закусил ли си вече?
Колко жалко, че не ям трева.
И мене трябва да научиш. Коланите ще трябва да затегнем.
Изглежда тук на хората не им е до изкуство.
Миа, събуди се! Ако знаеш що видях!
Що има? – Видение аз имах.
Не, не бе видение. Беше то съвсем реално.
И ти, с твоите видения!
И все пак я видях!
"Видях я"? Кого видял си? – Светата Дева Мария!
Наистина ли я видя? – Можех дори да я докосна!
С корона царска бе от злато и синя роба на цветчета златни.
Беше боса, а ръцете й – мънички едни...
С тях държеше Младенеца и Го учеше да ходи.
Когато ме видя, ми се усмихна.
Тогава очите ми се насълзиха. А когато ги изтрих – изчезнала бе тя.
И всепоглъщащо мълчание настъпи – на земята и в небесата.
Разбираш ли?
Бива те да съчиняваш!
Не ми вярваш, но самата истина това е.
Може не само реалността да виждаш, а и неща от друго естество.
Като например онзи дявол,
който боядисал във червено колелата на фургона
с опашката си вместо с четка? – Защо постоянно го напомняш?
Защото после боя червена имаше под твойте нокти.
Може и тъй да е било тогаз, за да повярвате на виденията мои.
Но са истински, не съм ги съчинил. – С тез видения ставаш ти за смях!
На глупак не се прави! Защото ти не си такъв.
Все още май не си. Макар че, кой знае...
Не по мое желание видения аз имам, чувам гласове и Девата видях.
Що да сторя, кат’ ангели и дяволи компанията моя тъй много я ценят.
Хиляда пъти съм ви казал...
Искам сутрин аз да се наспивам! С добро и зло ви молих.
Умолявам ви... Млъкнете!
Микаел...
За Микаел бих искал по-добър живот от нашия да има.
Ще стане акробат велик.
Или жонгльор, едничък изпълнител на невъзможен трик.
И що за трик ще е това?
Да накараш във въздуха неподвижно топка да виси.
Но това е невъзможно. – Да. За нас е невъзможно.
Но за него – не ще е тъй.
Пак започваш да си фантазираш!
Съчиних песен аз една, докато будувах през нощта.
Да я чуеш искаш ли? – Изпей я. Обичам да ми пееш.
Сред цъфналите клони,
птица свята
слави Господа Христа
и в рай превръща се земята.
Миа, спиш ли?
Чудесна песничка. – Не съм я свършил още.
Забелязах, но ще си подремна още малко.
Ще ми я допееш после. – Само спиш и спиш...
И ако това е маска за артист...
Ако не бяха щедри тъй отците,
бих им казал – за нищо на света! – Ще играеш с маска на Смъртта?
Ще стряскат с нея бедния народ.
Представлението кога е? – На празника патронен, в Елсинор.
По стълбите към църквата ще го играем.
Да представим нещо неприлично. Хората ще бъдат по-доволни.
Глупак си ти! Казват, страшна чума вилнее из страната.
Свещеници тълкували греховете и морала пред лицето на смъртта.
А коя ще бъде мойта роля?
Понеже си глупак, ще играеш Душата на Човека.
Таз роля хич не ми харесва. – А кой тук ролите раздава?
Кой директорът е тук, ако смея да попитам?
Запомни, нещастнико.
Животът ти виси на косъм.
Твойте дни са преброени.
Жените как ще ме харесат в този вид? Та аз приличам на мъртвец.
Йоф? – Кажи?
Стой така. Не казвай нищо. – Ням съм като гроб.
Обичам те.
И какво би трябвало да значи туй? – "Танцът на Смъртта".
Това ли е Смъртта? – Да, танцува с всички тях.
Що за мацаници туй са?
На хората напомням, че всички ний сме смъртни.
Едва ли по-щастливи те ще станат.
И защо щастливи да ги правя? Защо пък да не ги постресна?
И твоето изкуство не ще погледнат. – Ще го гледат, и още как!
По-интересно е да гледаш череп, отколкото голата жена.
А ако ги наплашиш...
Те ще се замислят. – И после...
Още повече ще се наплашат. – И право в лапите на попа.
Не съм виновен аз.
Рисуваш "Танцът на Смъртта". – Рисувам туй, което е.
После да правят каквото искат. – Може някого да разгневиш.
Случва се. Тогава им рисувам нещичко забавно.
И аз нуждая се от храна, вода, докато чумата не ме събори.
Чумата! Какъв ужас!
Виж гнойните рани по телата и изсъхналите крайници.
Сякаш кукли на конци са, дърпани от смахнат кукловод.
Направо отврат! – Да, така е.
Те раните си чоплят, хапят си ръцете,
вените си с нокти те раздират, крещейки в агония предсмъртна.
Май ти стана страшно?
На мен ли? Страшно? Не ме познаваш ти.
А тез безсмислици какви са?
Най-чудното е, че тези хорица нещастни
за Божие наказание считат свойте мъки.
Тълпите себе си наричат "роби на греха".
Бродят по земята и се бичуват за славата Господна.
Какво? Себе си бичуват? – Да, зрелището е ужасно.
Най-добре в канавката се скрий, когато преминават.
Нещо сгряващо да ти се намира? Като камила във пустиня ожаднях.
Все пак успях да те изплаша.
Бих искал да изповядам всичко. Но душата ми е празна.
Тази пустош като огледало стои пред моето лице.
И в него себе си аз виждам.
Сърцето ми от страх и ужас се обръща.
Безразличието мое към хората отчужди ме от техните среди.
В свят на призраци живея. В плен на своите сънища тревожни.
Но не искаш да умираш ти, нали? – Напротив. Искам!
Какво тогава чакаш? – Още познание ми трябва.
Гаранция ли искаш? – Наричай го както си желаеш.
Защо Бог е толкоз трудно разбираем за разума човешки?
Защо му трябва да се крие зад обещания неясни,
неизпълними постулати и чудеса незрими?
Вярващите как да ти повярват, когато и сам в себе си не вярваш?
Какво ще стане с тез, които да вярват искат, но не могат.
А с онез, които нито искат, ни да вярват могат?
Защо не мога в мен Бога да убия?
Защо да продължава болезнено и унизено в мене да живее?
Когато го проклинам и изтръгвам от своето сърце,
Той продължава да е там и ми се надсмива.
Защо не мога от себе си да Го изтръгна? Чуваш ли ме?
Да, чух те.
Искам познание, а не просто вяра. Не предположения, а познание.
Искам Бог ръката Своя да протегне,
лицето Свое да открие, и с мен да поговори.
Но Той мълчи.
В мрака викам Го, но ми се струва, че няма никой там.
Възможно е и никого да няма.
Но животът ни тогава, е един безсмислен ужас.
Не можеш да живееш съзнавайки, че безсмислено е всичко.
Хора не мислят за смъртта и за преходността на битието.
Но един ден, щом дойде краят, ще погледнат в Мрака.
Да, и в този ден... – Разбирам що имаш ти предвид.
Създаваме си образа на своя страх, и тоз кумир наричаме ний Бог.
Терзаеш се, нали?
Смъртта таз сутрин срещнах аз.
Започнахме игра на шах, но отложихме я ний.
Отсрочката ми трябва за нещо много важно.
И що е то?
Животът ми до тук бе лутане без смисъл,
сляпо блуждаене и празна суета.
Признавам го без капка мъка и горчивина.
Точно такъв живот живеят го мнозина.
Отсрочка искам, за да я използвам за нещо важно и значимо.
И със Смъртта за тази цел играеш шах?
Противникът ми опитен тактик е,
но засега не съм загубил нито пешка.
И как мислиш да го победиш?
Ще го изненадам с комбинация – кон и офицер.
С този ход по фланга аз ще го разбия.
Ще го запомня.
Предател... и измамник ти си!
Но ще се срещнем нявга ний. Друг ход ще измисля.
Ще се видим във заслона. Там ще продължим играта.
Това е моята ръка.
Ето, движа я...
Усещам как кръвта пулсира в нея.
Слънцето в зенита свой е...
А аз...
Аз, Антониус Блок –
със Смъртта играя шах.
С господаря бяхме в странство и се връщаме сега.
Знаеш ли, художниче, какво туй означава?
Кръстоносен поход значи. – Тъй е.
Из Земята свята години десет лутахме се ний.
Оси ни жилеха, животни ни хапеха,
диваци ни разкъсваха, лошо вино ни тровеше.
От жените въшки за награда ний лепяхме, треска ни тресеше –
и всичко туй зарад славата Господна ний търпяхме.
Слава Тебе, Господи!
Кръстоносният поход невероятна глупост е една,
измислена от идеалист случаен, останал без надежда.
А това за чумата – страшничко си беше.
Да, много по-страшно е дори. – Тъй е.
Господи! Както и да се обърнеш – задникът ти все ще е отзад.
Да, задникът е все отзад. Чиста истина това е.
Ето го и оръженосецът Йонс.
От Смъртта не се бои и от Бога хич не се срами.
Над себе си присмива се, на девойките усмихва се.
Собствен свят си има, и само той си го разбира.
Всички го мислят за глупак, а и той самият – също.
Неразбран във рая, отхвърлен в ада...
Каква ужасна смрад. Какво е сторила?
С Нечестивия плътски отношения е имала.
И ето я – на кола.
Ще гори на кладата тя утре. А ние Дявола трябва да прогоним.
С помощта на тоз вонящ боклук?
Кръв и жлъч от черно куче – най-сигурното средство.
Дяволът не понася тази миризма.
А аз – още по-малко!
Виждала си Дявола?
Не бива да говориш с нея. – Нима е толкова опасно?
Самият аз не знам, но казват, че причина за чумата е тя.
Съдбата е подла мащеха-злодейка,
а ти, човече, си окаяна отрепка.
Ту от радост в облаци хвърчиш,
ту кат' червей във калта пълзиш.
Трябва ли да пееш непременно? – Не.
Нима учудена си, че мародерствам със Смъртта?
Доходно занятие е то сега.
С този поглед ти не ме съди.
Сега всеки кожата си иска да спаси.
И не мисли да викаш. Ни Бог, ни дявол ще те чуе.
И нищо чудно.
Познах те, въпреки че много време мина.
Името ти е Равал. Богословие ти учеше във Роскилд.
Доктор Мирабилис. "Коелестис ет Диабилис".
Не съм се припознал, нали?
Преди години десет, точно ти, моя господар склони да тръгне
на "прелестния" поход кръстоносен в Святата земя.
Нещо пребледня? Или стомах те заболя?
Сега разбирам защо били са тез години тежки.
Животът с удоволствия бе пълен. Доволни, горди от себе си ний бяхме.
Решил е Господ за това да ни накаже.
И ни прати Той при теб!
За да излееш "благата" отрова в разсъдъка на господаря.
Постъпих според съвестта си.
Сега си по-практичен, а? Гледам, крадец си станал.
Далеч по-подходящо занимание за негодник като теб.
И по-доходоносно. Нали така?
За бога. Не съм толкоз кръвожаден.
Но запомни! Ако пак те срещна –
лицето ти с желязо ще дамгосам, както се полага на крадеца.
Всъщност, дойдох до тук вода да си налея.
Името ми Йонс е. Дружелюбен и приветлив симпатяга.
С помисли чисти, и с постъпки благородни.
Сбогом, моя малка. Можех да те имам с два плесника.
Но, честно казано, не вярвам в този вид любов.
Твърде отегчителна е, а и бързо тя омръзва.
Но имам нужда от някоя къщата да ми върти.
Умееш ли да готвиш?
Май съм женен още, но се надявам жена ми вече да е мъртва.
Така че, имам нужда от стопанка.
Хайде, идвай с мен.
Живота ти спасих все пак, би трябвало да си ми длъжница.
Дяволски актьорчета.
От всичко правят ти спектакъл.
Правите се на глупаци.
Не участвам в тази сцена, зад кулисите отивам.
Не стой със зяпнала уста, грознико!
Кацнал на дървото коня кукурига.
Пътят е широк, а вратата – тясна.
Нечестивият танцува на брега.
В езеро кокошката зацвили.
Уж денят е хубав, а рибата измря.
Нечестивият настани се на брега.
В небето змия прелита.
Девицата е бледа, а мишката – доволна.
Нечестивият бяга по брега.
Старият козел-развратник
с два си зъба фъфли...
Въздухът е тежък.
Вълните с грохот се разбиват.
А Нечестивият драйфа на брега.
Свиня яйца си снася, котката грухти.
Нощта е черна като сажди, а утрото не иска да настъпи.
Нечестивият стои и чака, чака на брега.
Господ всички ще ни накаже!
Всички ни очаква смърт ужасна.
И теб – с празния поглед на говедо.
И теб – от самодоволството надут.
Часът ви вече е настъпил. Вашият последен час!
Смъртта е зад гърба ви.
Венецът на Смъртта гори под слънцето сега.
Проблясва замахната над главите ви коса.
Виждам я! Чий ред е? Кой ще падне, от удар повален?
Ти, там, опуления кат' козел!
Може би още тази нощ лицето ти ще се изкриви в усмивката последна?
А ти, жено, от похот и доволство обладана,
... ще побледнееш и угаснеш, недочакала и първи слънчев лъч.
А ти там – с носа си тлъст и тъпата гримаса.
Докога земята ще скверниш с нечистотиите си свои?
Знаете ли вий, безумци, че скоро ще умрете. Че обречени сте всички?
Чувате ли вий? Чувате ли мойто слово?
Обречени сте! Прокълнати!
Помилуй нас, Боже! Смили се над нас, грешниците.
Не отвръщай лице, бъди милостив към нас, недостойните.
В името на Сина Твоего, Иисуса Христа!
Как не ги е срам да кълнат "Обречени"!?
Достойно ли е туй за съвременния разум?
Нима си мислят, че някой ги приема на сериозно?
Карат ме да се усмихвам, господарю. Тези ужасии знам ги аз отдавна.
За едни съм чел, за други слухове съм чувал.
Да, да... – Да, тъй е!
Някои на собствен гръб усетих. А историите страшни за Бог Отец,
Иисус Христос и Светия Дух не могат да ме впечатлят.
Защо крещиш?
Аз съм ковачът, Плог. А ти – оръженосецът си Йонс.
Напълно е възможно. – Не си ли виждал моята жена?
Не съм. Но дори да съм я виждал – ако приличаше на теб,
постарал се бих веднага аз да я забравя.
Не си я виждал значи?
Избягала е може би. – Май нещо знаеш?
Знам много неща, но не за твоята жена.
Питай вътре, може там да знаят нещо.
Чумата по западния бряг пълзи. Хората мрат като мухи.
По това време търговията цъфти, а сега – цялата ми стока си стои.
Денят на Страшния съд идва. Навсякъде ужасни са поличби.
Наскоро жена роди дете с главата на теле.
Хората обезумяха. Бягат от родните места и чумата разнасят.
По-добре стой си у дома. Яж, пий и се весели, докато цял си ти.
Мнозина с огън се пречистиха, но и те са вече мъртви.
А отците свети проповядват –
по-добре пречистен да умреш, отколкото жив ада да дочакаш.
Идва краят. Никой не смее да го изрече на глас,
но това е краят на света! И всички полудели са от страх.
И теб самият те е страх. – Разбира се, че ме е страх.
Нощта ще се спусне след Страшния съд,
и на земята ангели ще слязат. Ще се разтворят гробовете...
Ще бъде ужасно.
Евтино ще я получиш. – Вижда ми се ценна.
Среброто чисто е. – Красива е, но е скъпичка за мен.
Някой да е виждал моята жена?
Изчезнала ли е? – Избягала е, казват.
Изостави те, а? – С някакъв артист.
С артист! Щом вкусът й лош е, радвай се, че избягала е тя.
Може и прав да си. Но аз реших – ще я убия.
Ясно! Решил си да я накажеш.
И артиста ще убия. – Артиста ли?
Този, който я примами. – Защо?
Ти да не си идиот?
А, артиста!
Разбрах! Много артисти навъдиха се напоследък.
Така че, виновен, невиновен – довърши го, съгласен съм.
Хей, ти! Защо ковача баламосваш?
Аз ли? Баламосвам?
Ти самият си артист. И някой твой приятел жена му е прикоткал.
И ти ли си артист?
Кой, аз? Не се имам за такъв.
Ще се наложи май да те убием – по логиката твоя.
Много смешно. – Но странно – пребледнял си.
Какво тежи на съвестта ти? – Направо ме разсмя.
Смешно е, нали? Май не ти е смешно.
С ножа лекичко ще те бележим,
както на мерзавците полага се белязани да бъдат.
Какво направил си с моята жена?
Искате да ме нараните. Но защо?
Навредих на някого ли, или го обидих?
По-добре сега да си вървя и повече да не стъпвам тук.
Не те чуваме, стани! И по-силно говори!
Давай, слушаме те!
Застани на главата си, артисте! Забавлявай ни с твоето изкуство.
Какво си сторил ти с жена ми?
Не вий, а ставай и танцувай! – Не искам и не мога.
Я ни имитирай мечка. – Не мога като мечка.
Ние ще решим дали можеш или не.
Стани веднага! Що за мечка е това!
Не съм ви сторил нищо. Повече не мога.
Помниш ли какво обещах с тебе да направя, ако пак те срещна?
Не съм от хората, които думите на вятъра си хвърлят.
Как се казва? – Микаел.
На колко е годинки? – На две ще стане скоро.
Едър е за свойта възраст. – Наистина ли?
Да, тъй е.
Видях ви на представлението днес. – Ужасно бе, нали?
По-красива сте сега, с неразмацано лице,
а и тази рокля ви отива много.
Йонас Скат избяга и ни изостави. Трудничко ще ни е сега.
Съпругът ви? – Йонас? Не, Йоф е моят мъж.
А, тъй значи. – Трупата ни вече е от двама.
Ще трябва пак да правим стари трикове сега. Каква досада!
И вие ли си акробат? – Да, а Йов е жонгльорът ловък.
И Микаел ли ще стане акробат?
Йоф така го иска. – А вие?
И аз не знам. Може и рицар той да стане.
И това не е особено забавно.
Да, не изглеждате много весел. – Така е.
Изморен ли сте? – Да.
От какво? – От досадната компания.
За оръженосеца ли става дума? – Не, не за него.
А за кого? – За мен.
Разбирам. – Наистина ли ме разбирате?
И още как.
Понякога си мисля, защо хората сами себе си измъчват. Нали?
Йоф! Какво ти е? Какво ти се е случило?
Ела, и тук седни.
Къде си бил? Дай да те погледна.
Пак в кръчмата ли беше?
Не съм и капчица аз пил.
Значи си се хвалил пак, че ангели компания ти правят.
Кълна се! И думичка не съм издумал. – Тогава – пял си и танцувал!
И за миг изкуството си не забравяш. Хората се дразнят и от туй.
По-добре виж какво ти купих.
Не е по джоба ти това. – И въпреки това го купих!
О, как ме биха само...
Ти върна ли им го? – Разсърдих се и се ядосах.
Не можах да им го върна.
Нали знаеш как се ядосвам? Като лъв ревах!
Изплаши ли ги много? – Не, разсмях ги.
Усещаш ли как хубаво ухае?
И колко е пораснал. Юначага! Истински акробат е той.
Това съпругът ми е – Йоф.
Здравейте. – Как сте.
Казвах на жена ви, че имате чудесен син.
Много радост да ви носи. – Да, чудесен е.
С какво госта ще почерпим?
Благодаря ви, няма нужда. – Цяла купа с ягоди набрах.
Имаме и прясно мляко. – Току-що издоено.
Споделете трапезата ни скромна. За нас ще бъде чест голяма.
Настанете се удобно. А аз вечерята ще донеса.
Моля.
Накъде сте се запътили сега? – Към празника престолен в Елсинор.
Не бих ви посъветвал. – Защо, ако мога да попитам?
Чумата е стигнала до там, на юг, покрай брега.
Казват, хиляди умират...
О, Господи! Трудно нещо е животът ни сега.
Предлагам ви да ме последвате до моя дом?
Там ще сте в безопасност по-голяма.
Ягодите са от онзи склон. Толкова са едри...
А как ухаят само... Помиришете.
Приятен апетит, господине. – Благодаря.
Предложението ми харесва, но все пак трябва да помисля.
През таз гора е страшничко да преминаваме сами.
Казват, тролове там има, и духове, разбойници...
Ще кажа – предложение добро, но трябва да помисля.
Скат ни напусна. Сега за трупата отговорност нося аз.
Все пак – вече съм директор и аз решавам.
"Все пак – вече съм директор и аз решавам."
Искате ли ягоди? – Тоз човек живота ми спаси.
Седнете, приятелю, заедно ще хапнем.
Благодаря, с удоволствие ще седна.
Колко е приятно.
Да, това се случва толкоз рядко. – Напротив.
Всеки ден си е така. Дните са едни и същи. И нищо чудно.
През лятото е по-добре от зимата. Поне е топло.
Но най-хубава е пролетта. – Съчиних песен аз за нея.
Искате ли да я чуете? Само лютнята да взема...
Недей. На гостите не им е до твойте песнички сега.
Аз също съчинявам песни. Знам доста сладичка една,
която вие, разбира се, не сте чули досега.
Но няма как и да я чуете...
Един от нас не я понася. Да не го разстройвам.
Нали съм твърде деликатен...
Все се дразним и ядосваме.
По-добре е щом сте двама. Имате ли си някоя?
Да, тъй си мисля. – И къде е тя сега?
Не зная.
Колко сериозно стана вашето лице. Сгодени ли сте?
Бяхме женени отскоро. Танцувахме и смеехме се ний...
Възпявах в песни нейните очи, носа и малките ушички...
Денем ловувахме, вечер танцувахме. В къщата живот кипеше.
Още ягоди?
Да вярваш – да страдаш значи.
Все едно обичаш някого, който в тъмнината се е скрил,
и колкото и да го зовеш – никога не ще те чуе.
Това, което казвам, смисъла сега си губи,
седейки тук със всички вас.
Как всичко изведнъж незначително тъй става.
Е, сега лицето ви не е толкова сериозно.
Ще помня този миг. Спокойствието, здрача...
и купите със ягоди и мляко.
И вашите лица.
И сънения Микаел, и Йоф с лютнята в ръка.
Ще се постарая да запомня и това, за което говорихме сега.
Ще отнеса тоз спомен в свойте длани с внимание такова,
все едно е чаша, препълнена със мляко.
И за мен ще стане като символ...
и награда тъй велика.
Чакам те отдавна.
Прощавай. Малко закъснях.
Разкрих ти моя план и сега оттеглям фигура една.
На ход си ти.
От какво си толкова доволен? – Това е моя тайна.
Разбира се.
Значи, взимам твоя офицер. – И правилно постъпваш.
Излъга ли ме? – Да, излъгах те!
И май се хвана! Шах!
Защо се смееш?
Смехът ми не е твоя грижа. Царя си спасявай.
Много смел си станал нещо? – Нашата игра ме забавлява.
Отново си на ход. Побързай! Нямам време.
Разбирам, много си зает,
но не можеш играта да зарежеш. Трябва време да се мисли.
Решил си да придружиш артиста и жена му през гората?
Йоф и Миа се казват те, нали?
И имат малък син?
Защо те интересува?
Просто така.
Виждал ли си Йонс? За път е време! – Мисля, че е още вътре.
Я виж ти. Нашият Плог – ковача.
Добър вечер. – Рониш сълзи в самота?
Да, вижте го ковача...
Седи и хленчи като заек, хванат в капан.
И пак заради твоята съпруга? – Не съм я още аз намерил.
С тях лошо, а без тях – още по-лошо.
Най-добре да ги убиваме, забавлявайки ни за последно.
Гълченето на жената, свинската помия...
Мокри пелени, крясък на деца...
Жената ругае, с нокти в душата дълбае...
И тъщата отгоре на всичко!
И когато в леглото се отпускаш... – Нова песен ти запяват.
Сълзи и стонове тъй силни, че и мъртвеца ще разбудят.
"Защо не ме целуваш за лека нощ?" – "Защо не ме погалиш?"
"Защо както преди не ме обичаш ти?" – "Защо не забеляза новата ми рокля?"
"Защо веднага се обръщаш и захъркваш?"
Ужас! Ето веч я няма. От нея отърва се. Радостен бъди!
Ще замахна с чука...
черепа в наковалнята ще й разбия,
носа със щипците ще й откъсна!
Хайде, пак се разхленчи.
Може би я обичам. – Не думай!
Слушай, жалко рогоносче! Любовта е само думичка красива
и означава похот тя. Похот и пак похот,
гарнирана с лъжи, измами, хитрости, лукавство.
И все пак ме боли. – Работата е ясна...
Любовта е чума. Ако от нея се умира, то поне ще има полза някаква, нали?
Но е мимолетна. Винаги минава. – На мене няма да ми мине!
И на тебе ще ти мине.
Рядко се случва на идиоти двама от любовта си да умрат.
Всичко е толкова несъвършено в нашия свят несъвършен.
Само любовта е толкова съвършена в своето несъвършенство.
Щастливец, толкова добре умееш да говориш, а важното е,
че сам вярваш на своите брътвежи.
Вярвам!? Кой е казал, че си вярвам? Винаги мога да услужа със съвет.
Поискай ми съвет, и за тез пари ще получиш два.
Йонс, може ли да дойда с вас?
Тежко ми е, а вкъщи не ми се ходи, на подбив всички ще ме вземат.
Само да не хленчиш! Ще избягаме веднага!
Братко мой! – Внимавай, Йонс!
Тоз на бой налита. Превъртял е нещо.
Напротив, само хленчи. – Прощавай, ако съм те обидил.
Кръвта ми бързо кипва. Ръката си подай!
Дай да те прегърна, братко.
Нека да е следващия път. За бога, бързам.
Нямам време. Благодаря.
Виж ти, кой на хоризонта се показва?
Моята благоверна... в компанията на артиста!
Спипах те!
Това ли е кирливият ковач, обиждал моята любима,
моята красива, несравнима Кунигунда? – Как я нарече?
Кунигунда! Да не си и глух на всичкото отгоре?
Лиза се зове. Лесна-Лиза. За всички-Лиза.
Лека-Лиза, Кучка-Лиза! – О, колко груб е.
Сам си измисли думи по-красиви, жалък сводник нацапотен.
Ах ти, краставо магаре! Ако носех твоите въшливи дрипи,
от отвращение и срам в миша дупка бих се аз заврял,
за да облекча света от гнусния си вид.
Пази се ти, напарфюмирана...
... "купчина лайна".
Купчина лайна... Внимавай да не те запратя в пъкала,
където вие там двамина фокусите ваши си въртете...
... и "четете ваш’те монолози",
... И четете ваш’те монолози един на друг със стария, рогатия...
Браво, Плог. – Внимавай!
Шкембето ти голямо ще разпоря и през ушите ти червата ще изкарам.
Ти гледай мутрата ти да не разбия,
че после задникът ти по-красив ще е от нея.
Защо се смееш? Ситуацията е сериозна.
В южните страни животни приличащи на хора има – маймуни ги зоват.
Защо го казваш? – Просто тъй.
Плог, любими мой!
Скъпи Плог, прости ми ти за всичко. – Сега ще се разциври.
Всичко туй е толкова ужасно.
Тоз негодник ме измами.
Кунигунда, истината е малко по-различна.
Сега ще му припомни за любимите му гозби.
Скъпи Плог, върнем ли се вкъщи,
ще приготвя любимите ти кнедли със сланина...
и свинското, което толкова обичаш.
Добре, но първо длъжен съм да го убия.
Да, убий го. Това той заслужава. Аз съвсем не го обичам вече.
О, Господи! Защо създал си Ти жената?
Фалшива брада, коса и зъби, фалшива усмивка и глас фалшив.
Това е той и нищо друго. Празен като бъчва.
Хайде, моля те, убий го.
Скъпи Плог, ако мислиш, че ще почна да се защитавам – лъжеш се жестоко.
Убий ме и ще ти бъда благодарен! – Какви ги дрънкаш?
Артистът на чувства го избива, а това е половин победа.
Не стой като истукан! Нещо направи! – Нека се бие, иначе как да го убия?
Поне трябва мъничко да ме ядоса.
Скъпи приятели, движение едно и от фалшиво същество,
ще се превърна в нещичко съвсем реално.
В истински и неподправен труп, без всякаква измама.
Почакай! Аз не исках с лошо... – Кунигунда, прощавам ти сега.
Прощавай и ти приятелю. Молете се за мен.
О, Господи! Мъртъв е! Направо ужас!
А дори бях започнал аз да го харесвам.
Мъртъв е – абсолютно и напълно.
Не съм виждал до сега артист по-мъртъв от това.
Добре. Стига с тез убийства. Сам си е виновен.
И с таз жена аз трябва да живея!?
Е, нали получи свойта малка Лиза ти обратно.
Доволен си сега, нали?
Йонс, казано съвсем честно, нима животът не е...
Да, така е. Но сега недей да мислиш за това.
Да, смахнат номер е животът.
Да, не беше лошо. Май наистина ме бива за артист.
Сега дърво ще си намеря,
където ще съм в безопасност от вълци, духове и мечки.
Утре ще намеря Йоф и Миа.
И ще тръгнем заедно за празника към Елсинор.
Там ще съберем парички...
Душата ми като птичка чурулика...
Секат гората. Туй добре е. Значи има хора.
Хей, по дяволите... Това е моето дърво.
Хей, ти! Чуваш ли ме, негоднико, там долу?
Какво правиш с моето дърво?
Отсичам "твоето дърво", защото времето ти веч изтече.
Не, така няма да се разберем. Сега зает съм.
Ах, зает си? – Представление ще имам.
Ще го отменят поради смърт.
Но договорът... – Ще го анулират.
Семейството, децата...
Нямаш ли малко срама, Скат? – Да, засрамих се сега.
А компромис няма ли да има, отстъпки за артисти?
В този случай – не.
А изключения? За измъкване някаква вратичка?
Иззад облаците Луната се показа.
Това добре е. По-лесно пътят ще се вижда.
Не ми харесва днес Луната. – И дърветата са тъй безшумни.
Така е, защото вятър няма.
Да, но са прекалено неподвижни.
Съвсем са мъртви.
И нито шум, и нито звук.
Ни бухал буха... – Ни глас човешки...
... освен наш’те гласове.
Накъде така?
Към кладата. – Ясно. Вещица, така ли?
И защо през нощта ще я горите?
Развлечения днес са малко. – За Бога, замълчи!
Казват, Дявола бил в нея. – Излиза, че сте големи храбреци.
Добре ни плащат. Хванахме се доброволно.
Хей, чуваш ли ме?
Казват, че с Дявола общуваш? – А теб какво те интересува?
Не от любопитство питам само. За мен това е важно.
Бих искал с него да се срещна. – Защо?
За Бог да го разпитам.
Ако не друг, поне той би трябвало да знае.
Ти можеш да го видиш. – Как?
Само прави това, което ще ти кажа.
Погледни ме във очите.
Виждаш ли? Виждаш ли го ти сега?
В очите твои виждам страх. Безумен страх и ужас.
И нищо друго.
Нищо – нищичко и никого?
Никого.
А зад гърба си виждаш ли сега?
Не, и тук няма никой.
Но той навсякъде е с мен.
Протягам си ръката и го усещам, докосвам го.
Дори сега е с мен. На кладата не ще изпитам болка.
Той ли ти го каза? – Аз си знам.
Той ли ти го каза? – Аз знам, знам си го!
Почакай, и ще го видиш.
Всички свещеници го виждат. И войниците го виждат също!
Толкова ги е страх от него, че дори да ме докоснат те не смеят.
Защо ръцете й сте изранили? – Нищо не сме й причинили.
А кой тогава? – Питай монаха.
Какво сте сторили с това дете?
Кога ще ти омръзне въпроси да задаваш?
Никога не чакай туй да стане.
Но отговор не ще получиш.
Иде ми да ги избия, но няма смисъл. Тя и без това е като мъртва.
Казано е – внимавайте с нея. Не припарвайте до нея!
Ето, вземи това, и няма болка да почувстваш.
И какво вижда тя? Можеш ли ми каза?
Не чувства болка. – Туй отговор не е на тоз въпрос.
Кой това дете ще го приеме?
Ангелите, Бог или дявол може би? Или едната пустота?
Пустота, господарю! – Не може истина да бъде!
Погледни в очите й сега.
В душицата й бедна проблясва някакво прозрение.
Едно безкрайно Нищо! – Не.
А ний стоим, с безпомощно отпуснати ръце,
и виждаме това, което вижда тя, а ужасът й нас сковава.
Бедното дете.
Не мога повече. Наистина не мога...
Слави Господа Христа!
И рай ще настъпи на земята.
Ще съмне скоро, и пак ще ме налегне тази задуха непоносима.
Страхът направо ме сковава.
Усещам, нещо ще се случи с нас, а дори не знаем ний какво е.
Може би Страшния съд ще е сега. – Денят на Страшния съд!
Вода! Вода ми дайте? Дайте ми да пия.
Имам чума.
Не приближавай, главата твоя ще откъсна. Стой зад туй дърво!
Страх изпитвам от смъртта!
Не искам да умирам! Не искам да умра!
Смилете се над мен.
Помогнете ми! Вода!
Безполезно е, недей.
Повярвай – няма смисъл.
Аз умирам.
Какво ще стане с мен?
Смилете се над мен.
Няма ли някой... поне глътчица вода...
Излишно е.
Напълно е излишно.
Помогнете ми! Помогнете! – Чуваш ли какво ти казвам?
Ще доиграем ли играта си сега?
На ход си ти!
Царицата ти вземам.
Не бях я забелязал.
Миа, нещо много страшно виждам.
Даже ме е страх да ти го кажа! – Какво пак виждаш?
Там Рицарят седи над шахматната дъска.
Да, и аз го виждам. И няма нищо страшно.
Не виждаш с кого играе той?! – Сам със себе си. Не ме плаши!
Не! Не със себе си играе той. – С кого тогаз?
Със Смъртта. Седи и шах играе със Смъртта.
Не смей така да ми говориш. – Да избягаме от нея.
Но това е невъзможно. – Трябва да го сторим.
Погълнати са от играта. Ако шум не вдигаме,
изобщо няма да ни забележат.
Ти си на ход, Антониус Блок.
Омръзна ли ти вече да играеш?
Омръзнало? Напротив.
Разтревожен си от нещо.
Нещо криеш?
Не ти убягва нищо.
Нищичко не ми убягва.
И никой не може ми убегне.
Да, наистина съм разтревожен.
Страх те е.
Забравих кое къде стоеше.
Аз помня всичко.
Толкоз лесно не ще се ти измъкнеш.
Виждам нещо интересно. – И що е то?
Ти си мат, Антониус Блок.
Така е.
Е, полза имаше ли от отсрочка? – Да.
Приятно ми е да го чуя. Оставям те сега.
Когато следващият път се срещнем –
часът за тебе ще удари, а и за спътниците твои също.
И ще ми разкриеш своите тайни?
Аз тайни нямам.
Значи, ти не знаеш нищо.
Да, нищо повече не мога да ти кажа.
Забелязваш ли, каква е странна светлината.
Съмва се, ще има буря май.
Не, не е това. По-страшно от буря ще е то.
Чуваш ли как реве гората? – Сигурно е от дъжда.
Не, не е дъждът. Смъртта ни следва по петите.
Не можем да избягаме. Ще ни догони.
Да се скрием във фургона. Бързо!
Ангелът на Смъртта над нас прелита.
Ангел на Смъртта... Толкова огромен...
Чувстваш ли студа. Замръзнах.
От Земята свята тез, които идват, казаха, че и ти на път си към дома.
Останах тук да те дочакам. Другите от чумата избягаха.
Не можеш ли да ме познаеш?
Ти също си се променил.
Да, сега аз виждам – това си ти.
Дълбоко скрито, но все пак останало е нещо в твоите очи
от онова момче, с което сбогувах се преди години.
Всичко вече свърши. Сега съм уморен.
Съжаляваш ли за своя поход?
Не, не съжалявам, но съм много уморен.
Да, виждам.
Това са приятелите мои.
Нека да влязат и да споделят нашата трапеза.
И когато Агнето отвори седмия печат,
за около половина час
мълчание настана в небесата.
И на седемте ангела тогава, седем дадоха тръби.
И на мига готови бяха те да затръбят.
Когато първият ангел звук нададе,
последва град и огън, размесени със кръв...
и в миг посипаха се те върху земята.
И третата част от нея изгоря.
А също и третата част от всичките дървета изгоря.
И всичката трева зелена изгоря.
А когато вторият ангел затръби,
грамада като планина голяма, пламнала във огън,
бе хвърлена в морето.
И третата част от него в кръв червена се превърна...
Имаше ли някой там?
Не. Никой не видях.
И когато третият ангел затръби,
звезда голяма, горяща кат' светило, падна от небето...
върху третата част от реките и върху изворите водни.
А името на звездата е Пелин...
Добро утро, Повелителю.
Аз съм Карин, на Рицаря съпруга.
Добре дошли във моя дом.
Аз пък съм ковач. В своя занаят, бих казал, справям се нелошо.
А това е моята жена – Лиза се зове.
Лиза, поклони се на господина благороден.
Понякога се караме и спорим,
но това на всеки може да се случи.
От Мрака викаме Те, Господи.
Помилуй нас, Всевишни,
ибо слаби сме, и слепи, и боим се в незнанието свое.
В мрака, където сме ний всички, твойте вопли никой не ще чуе.
Не ще ти трогнеш никого с риданията свои.
Изтрий сълзите и полюбувай се на свойто безразличие.
Господи – където и да Си, все пак Те има някъде, нали?
Господи, помилуй нас.
Бих ти дал разхлабващо да изчисти тревогите ти за "вечното"...
Но е твърде късно. Наслади се на мига докат' си жив,
докато виждаш и се движиш. – Тихо, замълчи.
Млъквам, макар и против свойта воля.
Това е краят.
Миа! Виждам ги!
Там, на фона на бурното небе.
Там са заедно те всички.
Ковачът, Лиза, Рицарят, Равал и Йонс, и Скат е там.
И Повелителя тъй строг – Смъртта, приканва ги на танц.
Нарежда им за ръцете да се хванат те...
и да танцуват всички във една редица.
Начело е самият Повелител... с коса и пясъчен часовник във ръката.
А последен на опашката е Скат със свойта лютня.
Танцуват те...
и от зората отдалечават се със своя танц тържествен...
Все по-далече... към тъмната страна,
а дъждът лицата им пречиства
и от горчивите им сълзи солта отмива.
И ти, с твоите видения!
Превод БЕНИКС
Редактор в мерена реч и тайминг СИНЕАСТ ®