Ja sam bez sumnje jedan od poslednjih iz starih vremena.
Zovem se Džek Krab,
i jedini sam preživeli belac iz bitke kod Litl Bighorna,
poznate i pod imenom Kasterova poslednja odbrana.
Znate, gospodine Krab,
mene puno više zanima primitivni način života Indijanaca s prerija
nego...
lovačke priče o Kasteru.
Lovačke priče?
Vi to mene nazivate lažovom?
Ne, ne. Samo...
mene više zanima način života Indijanaca,
nego, kako da kažem, pustolovine.
Mislite da je bitka kod Litl Bighorna bila pustolovina?
Litl Bighorn nije dobar primer
za odnose između belaca i Indijanaca, gospodine Krab.
Vidite, gotovo potpuni genocid Indijanaca...
Šta ste rekli? - Genocid.
Reč znači...
istrebljenje.
Istrebljenje jednog celog naroda.
A to je ono što smo i uradili Indijancima.
Ne očekujem da će se neko poput vas, starog borca protiv Indijanaca
složiti sa mnom.
Uključite tu stvar. - Molim?
Rekao sam vam da uključite tu stvar i zaćutite.
Sedite i nešto ćete da naučite.
Upoznao sam generala Džordža Armstronga Kastera
u njegovom pravom svetlu,
kao što sam upoznao i Indijance u njihovom pravom svetlu.
Pre 111 godina,
kad mi je bilo 10 godina,
moju porodicu je, dok smo prelazili preko velike prerije,
poubijala
banda divljih Indijanaca.
Ti bednici su poubijali i odvukli sve
sem mene i moje sestre Karoline.
Zbogom, Džek. Vidimo se u raju.
Zbogom, Karolina.
Tada još nismo bili svesni razlike,
ali nas je napalo pleme Ponija.
Otada ne volim Ponije.
Ali ovaj nije bio Poni. On je bio Čejen.
Kasnije sam ga dobro upoznao.
Ime mu je bilo Senka Koja Izlazi Pred Oči.
Kada prvi put ugledate indijanski logor,
pomislite: "Vidim đubrište. Gde im je logor?"
Odveo nas je poglavici.
Poglavica se zvao Stara Koža, i kasnije je postao moj deda.
Šta žele, Karolina?
Jasno je kao dan šta žele, Džek.
Šta?
Mene.
Iz pristojnosti, Stara Koža je popušio lulu
s našim najstarijim preživelim muškarcem.
Nisu shvatili da sam žensko.
Zato me nisu odmah silovali.
Mislim da neće da ti dosađuju.
Nisam ja te sreće, Džek.
Doći će večeras po mene, sigurna sam.
Jadna Karolina nikad nije imala sreće s muškarcima.
Mislila je valjda da ne možemo oboje da pobegnemo,
pa se ponudila da ode po pomoć.
Idućeg jutra, našao sam se sam u indijanskom logoru.
Ali Čejeni koji sebe nazivaju Ljudskim Bićima,
nisu hteli da mi naude.
Kao počasnom gostu ponudili su mi poslasticu. Kuvanog psa.
Pas nije bio loš. Priznajem, bio je malo mastan,
ali začudili biste se koliko je ukusan,
pogotovo kad ste izgladneli.
Vidite, Ljudska Bića su me usvojili kao jednog od svojih.
Senka me je naučio da baratam lukom i strelom
i kako da vrebam divljač.
Crveni Na Suncu me je naučio kako da zaštitim kožu od sunca.
Malo je poznato da neki Indijanci, a takav je bio Crveni,
dobiju opekotine od sunca.
Ali moj pravi učitelj bio je deda, Stara Koža.
Naučio me je da čitam tragove, da govorim jezik Čejena i mnogo toga.
Za dečaka, to je bio raj.
Nisam se samo igrao Indijanaca već sam živeo kao Indijanac.
Samo me je nešto brinulo:
Bio sam prenizak za svoje godine. U stvari, bio sam patuljak.
Poniji su nam ukrali sedam ponija. Idemo u rat.
Ali ti ne možeš. Previše si mali i preslab kao nekakva devojčica.
Beži ili ću da te šutnem.
Indijanci nisu nikada videli borbu šakama, pa su bili iznenađeni.
Kako si to uradio?
Žao mi je, Mlađi Medvede. Nisam hteo da te povredim.
Indijanski običaj: Nikada ne žali što si pobedio neprijatelja
sem ako, savladavši mu telo, ne želiš i njegov duh.
Tako sam stvorio prvog pravog neprijatelja u životu.
Postojalo jednom jedno Ljudsko Biće koje je bilo vrlo maleno.
Ali zaslužio je ime: Mali Čovek.
Da li si ikada čuo za njega?
Ne, deko.
Krenuo je u ratni pohod protiv Ponija.
Ali Ponija je bilo mnogo.
Jedan po jedan, Ljudska Bića su bila savladana.
Mali Čovek je bio vrlo hrabar.
Poniji ga dozvaše i rekoše mu:
"Ako prestaneš da se boriš, pustićemo te da odeš."
Ali Mali Čovek odgovori: "Danas je dobar dan za umiranje. "
Konačno, odrezaše mu glavu,
ali on nastavi da se bori bez glave.
Uzleti na konju među Ponije poput vihora,
a njegova glava, nabodena na koplje,
ispusti ratni poklič.
Poniji to više nisu mogli da izdrže,
pa su se razbežali.
Baciše pogled unazad i ugledaše telo Malog Čoveka
kako leži među svojim prijateljima.
Mali Čovek je bio malen,
ali njegovo junaštvo je bilo veliko.
Ljudska Bića ne zahtevaju od dečaka da bude ratnik
ako za to nema dara, a Mali Konj ga nije imao.
Ako je hteo da ostane sa ženama,
Ljudska Bića mu nisu zamerala.
Ostavićemo ponije ovde. Čuvajte ih.
Ne! Neću da ostanem ovde. Želim da idem u logor Ponija.
Ti... ti čak nisi ni Ljudsko Biće.
Ti si belac.
Nije tako mislio.
Mlađi Medved je samo pokušavao da me uvredi na najgori mogući način.
Mali Beli Čovek...
jadni budalasti Poni.
Blesavo. Hoćeš da jedeš?
Poniji su se uvek ulizivali belcima.
Mali Beli Čovek se ne ljutiti?
Vidiš? Poni prijatelj.
Srediti loš Indijanac za Mali Beli Čovek.
Uvek mi je bilo žao tog jadnog Ponija.
Nisam nameravao da ga ubijem.
Samo sam hteo da mu odvratim pažnju.
Od Mlađeg Medveda sam stvorio pravog neprijatelja.
Dajem ti ove ponije, ali... dugujem ti život.
To što sam mu spasao život bila je za njega najgora uvreda.
Ovaj dečak više nije dečak.
Hrabar je. Telo mu je sitno, ali mu je srce veliko.
Zvaćemo ga Veliki Mali Čovek.
Ne razumem. Zašto su ubili žene i decu?
Zato jer su čudni.
SAD
Ne znaju gde je središte zemlje.
Moramo u rat protiv tih kukavica da im damo lekciju.
Sinko, ovo će da bude prvi put da ratujem protiv belaca.
Ne znam da li se sećaš da, pre nego što si postao Ljudsko Biće,
i meni jednako drag sin,
kao i sinovi koje imam s Blatnjavom Bizonkom i ostalima,
ali ne želim da pričam o tim zlosretnim vremenima...
Samo želim da ti kažem da,
ako misliš da je pogrešno ratovati protiv belaca,
ne moraš u borbu.
Niko o tebi zbog toga neće misliti loše.
Deda, mislim da je danas dobar dan za umiranje.
Srce mi je uzletelo kao soko.
Žao mi što to moram reći, ali rat koji je Stara Koža poveo protiv belaca
je bio je dostojan sažaljenja.
Nije da Ljudska Bića nisu bili hrabri.
Ljudsko Biće je najhrabriji ratnik koji je ikada koračao svetom.
Ali Stara Koža je rat zamišljao drugačije od belaca.
Polovina nas nije ni imala oružje.
Oni bi "dotakli", udarili neprijatelja malom palicom.
Ponizili ga. Tako su Ljudska Bića
učili kukavice lekciju i pobeđivali u ratu.
Seno!
Puške protiv luka i strele.
Nikad nisam mogao da shvatim kako su belci mogli da se ponose pobedom
kad se radilo o tako nesrazmernom odnosu snaga.
Neka Bog čuva Džordža Vašingtona!
Nisam ni znao da sam izgovorio te reči.
Neka Bog čuva moju majku!
Krvožedna budalo!
Moram li da ti prerežem grkljan da shvatiš da sam belac?
Belac? - Naravno da sam belac.
Zar nisam rekao: "Neka Bog čuva Vašingtona i moju majku"?
Koji bi Indijanac rekao takvu glupost?
Daj mi to da obrišem ovu boju.
Vojnici su me poveli sa sobom i predali me
velečasnom Silasu Pendrejku,
za moralno vođstvo i hrišćansko vaspitanje.
Znaš da li voziš zapregu, dečače? - Da, gospodine. Znam.
Ti si lažov, dečače.
Odgojili su te Indijanci, kako bi onda znao da voziš zapregu?
Isteraćemo mi batinom iz tebe te laži.
Dragi Džek.
Dobrodošao u svoj novi dom.
Tvojim iskušenjima je kraj,
sada si u zagrljaju hrišćanske ljubavi.
Šta je, dečače, ne znaš da govoriš?
Drago mi je da sam upoznao vašu kćer. - Obraćaš se mojoj ženi.
Jadni dečače. Jadna dušice.
Pomisli na sve te godine odricanja i napornog života
među tim groznim divljacima.
Odricanje je bilo više duhovno nego fizičko, draga moja.
Indijanci ne znaju ništa o Bogu i moralnom zakonu.
Jedu ljudsko meso, pare se, preljubnici su i ženomrsci,
i u neprestanom dogovoru su sa slugama Sotoninim.
Naš će zadatak da bude... ne, naša hrišćanska dužnost,
da to iz njega izbijemo. - Zar bi tukao jadnog dečaka?
Samo preko mene mrtve. - Hteo sam da je poljubim.
Nisam mislio bukvalno.
Mislio sam u duhovnom smislu.
Jadni dečak. Ko zna kad se poslednji put okupao.
Osećam miris hrane. - Okupaću jadnog prljavog dečaka.
Vreme je za večeru.
Moja hrišćanska dužnost je da smesta dobro okupam dečaka.
Skini odeću. - Da skinem odeću?
Da. - Svu odeću?
Svu. Ali ću da sklonim pogled kad bude trebalo.
Unesite snopove
Slavićemo veselo mi
Unesite snopove
Najbolje kupanje u mom životu.
Hoćemo li na reku?
Divnu, divnu reku?
Jasno ti je, zar ne, dragi Džek,
da velečasni Pendrejk ne greši u potpunosti?
Šta? Mislim, molim, gospođo.
Isus je tvoj spasilac.
Razumeš li to? - Da, Isuse. Da, gospođo Pendrejk.
Misliš li na Isusa, Džek?
Da. Da, gospođo. Da, gospođo.
Nemoj da mi lažeš. - Ne, ne lažem.
Volim i Isusa, i Mojsija, i sve njih po redu.
Među njima postoji velika razlika.
Mojsije je bio Jevrej,
ali Isus nije, kao što nismo ni ti ni ja.
Jesi li završila s kupanjem?
Učim ga o veri.
Želim da jedem.
Meni izgleda kao prilično odrastao dečak.
U redu, dušo. Ustani i daj da te osušim.
Naravno, neću da gledam.
Izađi iz kade.
Ti si, u stvari, prilično odrastao, Džek.
Mali si, ali... zgodan.
Znaš li to?
Ne, gospođo. - Jesi, jesi.
Što je još jedan razlog više da naučiš sve što treba o veri.
Sigurna sam da će devojke da jure za tobom.
I, Džek... - Da, gospođo?
To je put u ludilo.
Koji to put, gospođo?
Shvatićeš to bolje kad odrasteš.
Stvar je u tome, dragi moj dečače, da moramo odolevati iskušenjima.
Čistota ima svojih nagrada.
Dragi Džek...
Dobro došao u svoj novi dom.
A sad se obuci...
i dođi da večeraš.
Krenuo sam u školu i naučio kako se čita, piše i računa.
U početku mi je bilo čudno,
ali brzo sam napredovao uz pomoć gospođe Pendrejk.
Postojalo je nešto o čemu nisam ništa znao,
a to se zvalo greh.
Uhvatio sam te na vratima pakla!
Dečače, ruka Božija će da padne na ljusku ljudsku.
Vredelo je, dragi Džek.
Milion puta više vredi biti čist i dobar,
i koračati putem pravičnosti.
Nema radosti koja s tim može da se uporedi.
Veruješ li mi, Džek? Da li mi veruješ?
Da, gospođo. Naravno.
Iznenadna milost...
I tako sam ušao u svoj verski period.
Sjajno sam pevao himne i nisam se zezao naokolo.
Bio sam spašen.
Krstim te u ime Oca, Sina i Duha Svetog.
Bože, smiluj se ovom dečaku što je živeo među bezbožnicima,
i pročisti mu dušu uprljanu mnogoboštvom,
da mu duša ponovo bude čista kao sneg.
Dozvoli mu da se pročišćen ponovo rodi u tvoje ime.
Krstim te u ime Oca, Sina i Duha Svetog.
Amen.
Gospođa Pendrejk je bila u pravu što se tiče iskušenja.
Nisam želeo da imam posla s tim Izabelama.
Ispričao sam joj kako sam savladao iskušenje,
i to smo proslavili čitajući Bibliju sat vremena.
Kako su prolazile nedelje, sve sam se više zaljubljivao u gospođu Pendrejk...
mislim, naravno, duhovno.
Idem u kupovinu.
Dečak ne izgleda baš dobro, što ga ne povedeš na svež vazduh?
Bilo bi mu dosadno u kupovini. - Ne, ne bi, gospođo.
U redu onda. Ideš sa mnom, Džek.
Dobro jutro, gospodine Kejn.
Ovo je Džek, moj usvojeni sin.
Šta želite, gospođo?
Da razmislim.
Mislim da ću da uzmem punč od sasafrasa.
A ti, mali?
Oh, da. Isto.
Ne morate za mene. Moram u kupovinu.
Bilo bi ti dosadno, Džek. Ostani ovde i pojedi kolač.
Pobrinuću se za njega, gospođo Pendrejk. - Mnogo vam hvala, gospodine Kejn.
Bilo je to stvarno posebno mesto.
Naročito česma u obliku slonovske glave.
Igrao sam se s njom i uživao.
I onda me je odjednom prožeo užasan osećaj.
Gde je otišao onaj tip?
Nemoj.
Nemoj. Ne, nemoj.
O, da. Ne, nemoj...
O, da, molim te. Ne, nemoj.
Paganska životinjo.
Upomoć!
Đavole. Ti prljavi, prljavi đavole.
Neverniče.
Ne, ne... da, da, da...
Ne. Upomoć! Upomoć! Upomoć. Umirem.
Zvala ga je đavolom i zvala u pomoć,
ali nije mi se činilo da je htela da bude spašena.
Bio je to kraj mog verskog perioda.
Nisam zapevao himnu već 104 godine.
Pošto sam malo gladovao, sprijateljio sam se s varalicom
po imenu Alardajs T. Meriveder.
Posle gospođe Pendrejk, njegova iskrenost je bila osvežavajuća.
Moj zadatak je da vam prenesem...
Bio je jedan od najpametnijih ljudi koje sam poznavao,
ali je imao sklonost da gubi delove tela.
Kad sam ga upoznao, već je bio bez leve ruke i uva.
Možda ćemo da vidimo čudo, čudo koje sam već video mnogo puta.
Snaga ovog napitka dokazana je...
Hodam!
Dok smo bili zajedno,
Meriveder je izgubio oko jer mu je peti kec
ispao iz rukava za vreme partije pokera.
To ga nije obeshrabrilo. Prevara je bila vazduh koji diše,
iako ga je malo po malo smanjivala.
Napreduješ. Ali nikako da se oslobodiš te crte poštenja u sebi.
Sredio te je onaj stari Indijanac, Stari Šator.
Misliš na Staru Kožu? - Usadio je u tebe viziju
univerzalnog moralnog poretka, a on ne postoji.
Zvezde sijaju u praznini, dragi dečače,
a dvonožna bića smišljaju prevare ili sanjaju pod njima, ali sve je uzalud.
Sve je uzalud, Džek.
Da li si čuo nešto? - Slušaj me!
Ljudi će poverovati u svašta, što besmislenije, to bolje.
Kitovi koji govore francuski na dnu mora.
Konji u Arabiji koji imaju srebrna krila.
Pigmejci se pare sa slonovima u tami afričke džungle.
Sve sam to uspeo da im prodam.
Možda smo svi mi budale i ništa od toga nije važno.
Ostaneš li s Alardajs Merivederom, nosićeš svilu.
Ne znam da li želim da nosim svilu.
Dečače moj, šta drugo može čovek da nosi nego svilu?
Šta kažeš na katran i perje?
U redu. Ostanite gde ste.
Ne mičite se ako ne želite da vam prosviram glavu.
Kakvo vas to dobro dovodi u divljinu u ovaj čas, gospodine?
Jesu li to oni? - Da.
Video sam već negde ovog klinca.
Prvi put sam ovde. - Izgledaš mi poznat, mali.
Šta je unutra? Kiselina?
Ne očekujete valjda od mene da vam otkrijem sastav.
Gospodine, molim vas. Trošite dragocen lekoviti napitak.
Sedmoro ljudi je skoro umrlo od ovog. Šta je unutra?
Ništa štetno, uveravam vas.
Šta? - Uglavnom voda.
Viski, malo bibera, ulje karanfilića,
đumbirov koren...
Šta je ovo? - Šta je šta?
Oh, to. Desetak zmijskih glava, da napitku daju snagu.
U redu, momci.
Uhvatili su me, Džek. I to je sve.
Život u sebi nosi mali deo rizika.
Ne shvatate da su vas isprašili. - Isprašili?
Nisu me isprašili. Samo su me uvaljali u katran i perje.
U redu, momci. Dosta smo ih provozali.
Siguran sam da sam te negde video.
Kako ti je ime, sinko?
Džek Krab. - Bože na nebesima!
Uvaljala sam u katran i perje vlastitog brata!
Ovo je divno, Džek.
Ja mogu da ti pružim nešto što nikada pre nisi imao,
nešto što ni ja nikada pre nisam imala...
pravi... porodični život.
Da.
Vratio si se u naručje svoje porodice, Džek.
Ok, a sad ti.
Ne znam ništa o revolverima.
Nikad ih nisam ni imao.
Isuse! Kako su te ti Indijanci vaspitali?
Nikada nisi nosio revolver? Muškarac nije pravi muškarac bez njega.
Pokaži mi zmijske oči. - Šta?
Ovako.
U redu.
A sad...
Potegni i upucaj onu flašu pre nego što izvučeš revolver.
Kako mogu da potegnem i pucam, a da ga nisam ni dotakao?
Koncentriši se. Pokušaj.
Do đavola! Tako.
Karolina je imala pravo.
Moguće je pucati iz revolvera a da ga ne dotakneš.
Naravno, za to ti trebaju sjajni refleksi,
i poprilična zmijska koncentracija.
Baci mi tri.
Ni Hikok ne može da pogodi tri. - Baci mi tri.
Rođeni revolveraš.
I tako sam ušao u svoj revolveraški period.
Smetaš mi.
Nisam te video. Izvini.
Glupo od mene što sam zauzeo toliko prostora.
Daj mi gazirano. - U redu, gospodine. Odmah, Kid.
Zvali su me Gazirani Kid.
Hoće gazirano.
Imaš li primedbi, stranče? - Ne, nemam, prijatelju.
U stvari, divim se tvom stilu.
Mogu li znati s kim razgovaram?
Ja sam Divlji Bil Hikok.
A ja sam...
Drago mi je. - I meni, prijatelju.
Donesi svoje gazirano i pridruži mi se.
Mogu da pogodim tri flaše istovremeno u vazduhu.
To ja zovem pucanjem.
Koliko ste ljudi dosad...
usmrtili?
Ne mogu da se setim. A ti?
Pa, otprilike...
dvadesetak.
Istina? - Ne, nije to bila istina.
U svom revolveraškom periodu sam bio strašan lažov.
Ne bih nikad rekao da ti je učinak tako visok.
Nemoj da se ljutiš, ali ne izgledaš mi kao neko kome je ubistvo na pameti.
Kao na primer onaj tamo.
On? Pa on je obični pijanac.
Zašto ste tako nervozni?
Da me neko ne ubije.
Imam ful! Imam ful... ful.
Sad ste mene naterali da potegnem.
Izvinite.
Čuvaj kuću, konju stari, a ja odoh po još jednu flašu.
Jesi li ga poznavao, Bile?
Gospodina nikada pre nisam video.
Gospodine Hikok, taj čovek je zaista mrtav.
Prosvirao sam mu pluća i srce.
Prodaješ svoju revolverašku opremu?
Hoćeš da ostaviš revolver?
Žao mi je, Karolina. - Nema ničeg beskorisnijeg
od revolveraša koji ne može da puca na ljude.
Muškarci!
I tako napustih naručje moje porodice.
Pošto sam se bezuspešno oprobao u veri, prevari i životu revolveraša,
uzeo sam ortaka i postao ugledan vlasnik prodavnice.
Oženio sam Olgu, Šveđanku koja nije znala skoro ni reč engleskog.
Ovekovečimo ovaj trenutak.
Da.
Olga, mogu li da te prenesem preko praga?
Ja?
To je običaj. - Ja?
Nije mnogo, ali ja i moj ortak imamo velike planove.
Slobodno tržište, i rad u znoju lica svoga.
Ja. Ja.
Nije mi jasan ovaj račun. Izgleda da su mi dva puta naplatili isto.
Ja, računi iz prodavnice.
Mora da je greška. Džek Eplbaund mi to ne bi uradio.
Džek, dosta računi. Dođi ovamo i odmori se.
Mora da grešim.
Džek, odmor, telo. Ti treba to.
Da.
Možda mi i treba.
Odmor.
Olga. Hajde, Olga. Preživećemo to nekako.
Još nešto o mom poslovnom ortaku. Bio je lopov.
DANAS AUKCIJA
25 centi za ovaj veličanstveni instrument.
Pogledajte ovaj divni instrument. Ima li kandidata?
Prizor dostojan sažaljenja. - Da, gospodine.
Upropaštena i neutešna porodica koju je pogodila ekonomska nevolja.
To me dira u dušu.
Nikada neću zaboraviti trenutak kada sam po prvi put
ugledao generala Džordža Armstronga Kastera.
Upropašteni! To smo imali. Upropašteni!
Imate li neki drugi zanat, dobri čoveče?
Pa, generale, ja... U stvari, ne.
Poslušajte moj savet. Pođite na Zapad.
Zapad?
Moja žena se boji Indijanaca. - Nemate čega da se bojite.
Dajem vam svoju reč.
Olga! Olga!
Udari ga! Udari ga! - Izvini, brate.
Mislim da ćemo uspeti da im umaknemo.
Daj mi da ga sredim! Imam pištolj. - Moramo da budemo civilizovani.
"Posle toga zla Gospod reče..."
Uzmi uzde! Uzmi uzde!
Daj mi! Daj mi tu pušku. - Ne dam, moja je!
Vraćaj se unutra.
Ja ću da te zaštitim.
Olga!
Prešao sam skoro tri države
i stotine kvadratnih kilometara bezuspešno tragajući za Olgom.
Hej, Krab. - Viski, viski...
Za gutljaj viskija daće ti jednu od svojih žena.
Pa nećeš morati da tražiš svoju.
Svuda sam tražio svoju ženu, ali nisam mogao da je nađem.
Konačno sam morao da odem dublje u zemlju Čejena.
Mislio sam da neću biti u opasnosti,
jer govorim njihov jezik i jer sam nekad bio Ljudsko Biće.
Ubij ga. - Nisam krao, brate.
Zašto me zoveš bratom?
Nemoj. Ja nisam tvoj brat. Ja sam Ljudsko Biće.
Zar nikada nisi čuo za Malog Velikog Čoveka?
Mali Veliki Čovek je bio moj brat,
ali ti nisi on.
Borio se sa mnom, ali je ubijen nakon što je ubio mnoge plave bluze.
Da li si mu video telo?
Ne, jer se pretvorio u lastavicu i odleteo.
Ubijmo ga. - Seno! Tebe su tada pogodili.
Stavio sam te na ponija. Spasao sam te.
Prljavi Nosu, imaš li još uvek crnog ponija kog sam ti poklonio?
Ne. Ukrali su ga Poniji kad smo logorovali kod brda Stare Žene
pre pet snegova.
Ako je to istina, ima nešto što ne razumem.
Između ušiju osećam bol.
Sine moj, srce mi je uzletelo kao soko zato što te ponovo vidim.
Sedi pored mene.
Deda, doneo sam ti poklon.
Je li to isti šešir koji sam imao,
i koji je samo postao mekši i deblji?
Ne, deda. To je drugi šešir.
Popušimo lulu u čast tvog povratka.
Video sam te u snu.
Pio si sa izvora koji je dolazio od neke životinje dugog nosa.
Nisam prepoznao tu životinju.
Pored nosa imala je dva roga,
a voda koja joj je curila iz nosa je bila puna vazduha.
Ne znam kako to da objasnim, ali pričao je
o česmi u obliku slonove glave u onoj poslastičarnici.
Ovo nije bilo jedini put da su se snovi Stare Kože ispunili.
Nemoj da se ljutiš, sinko, na Crveni Na Suncu, Senu i ostale.
Imali su prošle godine mnogo loših iskustava s belcima.
Razmišljao sam, razgovarao, i popušio lulu kako bih odlučio,
i odlučio sam...
Mali Veliki Čovek se vratio.
Bio je to pravi povratak kući.
Mali Veliki Čoveče.
Bio je to Mali Konj, dečak koji nije želeo da se bori protiv Ponija.
Zar me se ne sećaš?
Boli me to u duši.
Mislim da ću da se rasplačem.
On je postao Himane, a ta reč ne može da se prevede.
I bio je dobar Himane.
Ljudska Bića su ga izuzetno cenili.
Zdravo, Mlađi Medvede. - Zbogom.
Bio je to dečak čiji sam život spasao na njegovu smrtnu sramotu.
Jesi li ulovio zečeve?
Ne.
Onda ih nemoj dati Blatnjavoj Bizonki.
Vidite, Mlađi Medved je postao takozvani "naopaki".
Oni su najopasniji od svih ratnika Čejena,
jer ih njihov način života dovede skoro do ludila.
Osim u bici, naopaki radi sve naopačke.
Umesto "zdravo", on kaže "zbogom", umesto "da", kaže "ne",
hoda kroz žbunje umesto po putu,
pere se blatom i suši vodom.
Mislio sam da si mrtav.
Zašto si se vratio kad niko ovde ne želi da te vidi?
Ne smeš tako da razgovaraš s njim. On ti je spasao život.
Drago mi je što sam to rekao. Zdravo.
To je trebalo da znači da mu je žao, i da se oprašta.
Ali nije mu bilo žao. Još uvek me je mrzeo.
Deda, imam ženu belkinju.
Stvarno?
Zanimljivo.
Kuva li i radi naporno?
Da, deda.
Začuđen sam.
Da li pokazuje prijatnu radost kad je uzjašeš?
Naravno, deda.
To me još više začuđuje.
Probao sam jednu od njih jednom,
ali nije pokazivala nikakve znakove radosti.
Deda, nisu svi belci ludi.
Drago mi je da to čujem, sine.
Mislio sam da jesu. - Ne, nisu.
Poznajem jednog koji je hrabar kao što su hrabra Ljudska Bića.
Želeo bih da ga upoznam i sa njim popušim lulu.
Kako se zove?
Zove se general Kaster.
General Kaster.
Šta znači to ime, sinko? - Pa, znači...
"duga kosa". - Dobro ime. Kako ga je dobio?
Osvojio ga je u ratu koji su belci vodili kako bi oslobodili crnce.
O, da.
Crni belci.
Čuo sam o njima.
Kažu da je jedan crni belac jednom postao Ljudsko Biće.
Ali, većinom su čudna stvorenja.
Istina, nisu tako ružni kao belci,
ali su jednako ludi.
Ne brini, sinko. Vratićeš se ti među Ljudska bića.
Sanjao sam o tome noćas.
Video sam tebe i tvoje žene
dok si puzao od jedne do druge u svom šatoru.
Žene, deda? - O, da. Tri ili četiri.
Bilo je mračno i bile su sakrivene pod bizonskim kožama.
Ali bila je to sjajna kopulacija, sinko.
Ljudskim Bićima je dozvoljeno da imaju samo jednu ženu.
Kako onda ja mogu da imam tri ili četiri?
Ne znam. I to me brine.
Bio sam siguran da ga nikada više neću videti.
Mislim da kao izviđač imam najviše šansi da pronađem svoju ženu, generale.
Zarobili su je kad smo, po vašem savetu, krenuli na zapad.
Po mom savetu? Nemoguće. Nikada te pre nisam video.
Pa, ne sećate me se.
Sem toga, ne izgledaš kao izviđač. Nimalo.
Izviđač ima određen izgled. Uzmi na primer, Kita Karsona.
Ti ne izgledaš tako. Ti izgledaš kao...
kao mazgovodac. - Ne znam ništa o mazgama.
Mogu odmah da pogodim nečije zanimanje.
Pogledaj te krive noge, te jake ruke.
Ovaj čovek je proveo godine s mazgama.
Zar nisam u pravu? - Pa, ja...
U pravu ste, gospodine.
Unajmite ovog vodiča mazgi! - Da, gospodine.
Ovamo! Idemo!
Ne bih želeo svoju ženu nazad od Indijanaca.
Najbolja stvar za nju je metak u glavu.
Ne slažem se, i želim svoju ženu nazad.
Pa, jedan od Ponija je pronašao jedno pleme tih probisveta.
Ulogorili su se nizvodno.
Ujutro krećemo!
Da li je s njima neka belkinja?
Savetujem ti da se malo osvetiš tim pastuvima.
U redu, poštedite ženu i decu ako to bude moguće.
Krenimo.
Hej! Nemoj!
Hej!
Rekao vam je da poštedite žene i decu! Daj mi to!
Pusti mi pušku.
Kurvin sine!
Kopile!
Ubiću te.
Stvarno obeshrabrujuće.
Ili Indijanci pokušavaju da me ubiju zato što sam belac,
ili belci pokušavaju da me ubiju zato što sam Indijanac.
Smučilo mi se. Izviđači Ponija i vojnici ubijali su sve živo.
Seno! Brate, popričajmo.
Seno...
Pobrinuo sam se za njega. Tebe čuvam za vešanje.
Ne mogu da vam opišem kako sam se osećao.
Neprijatelj mi je spasao život
tako što je ubio jednog od mojih najboljih prijatelja.
Svet je bio previše ludo mesto da bi se u njemu uopšte živelo.
Zato je, dakle, Senka bio ovde i zato se tako žestoko borio.
Sedeo sam i gledao kako to dete dolazi na svet.
Nije se čulo ništa osim ženinog disanja.
Ako je uopšte bila žena. Meni je izgledala kao mlada devojka.
Nisam mogao da odvojim oči od devojke i deteta.
Gubimo se odavde. Neka Poniji počiste.
Slušaj me. Ako si neki rod Seni,
onda znaš za Malog Velikog Čoveka.
Ja sam bio prijatelj Ljudskih Bića dok mi nisu ukrali ženu.
Jesi li ti Senina žena?
Kćer?
Gde ti je muž?
Ubijen.
Kako se zoveš? - Sunčev Zrak.
Povešću te sa sobom,
i zameniti te za svoju ženu.
Pored tog grmlja, Jangeru.
Otišli su. Nema nikoga. Gubimo se odavde.
Sačekaj ovde.
Zdravo, deda.
Pozdrav, sinko.
Želiš li da jedeš?
Deda?
Šta ti je to na vratu?
Rana.
Presekla je put kojim svetlost stiže u srce.
Ti... Hoćeš da kažeš da si slep?
Ne, nisam.
Moje oči još vide.
Ali to više ne stiže do mog srca.
Kako se to dogodilo?
Belci.
Gde je Blatnjava Bizonka? - Izbrisana.
Bela Srna, takođe, Prljavi Nos i Visoki Vuk.
I mnogi drugi. - A Crveni Na Suncu?
Isto.
Gori Crveni Na Suncu? - Izbrisan.
Njegova žena,
njegova deca.
I mnogi drugi. - Da li ih mrziš?
Da li sad mrziš belce?
Vidiš li ovu lepu stvar?
Diviš li se njenoj čovečnosti?
Jer mi, Ljudska Bića, sinko,
verujemo da je sve oko nas živo.
Ne samo ljudi i životinje,
već i voda, tlo, kamen.
I ono što iz njih niče,
poput ove kose.
Čovek od koga je došla ova kosa,
sada je ćelav na jednoj strani,
jer ja posedujem njegov skalp.
Tako stoje stvari.
Ali belci,
oni veruju da je sve mrtvo:
Kamen, tlo, životinje,
i ljudi, čak i njihovi vlastiti ljudi.
Ako stvari žele da žive, beli čovek će da ih ubije.
U tome je razlika.
Ostaćeš s nama,
moj sine.
Godinu dana kasnije, još uvek sam bio sa njima.
Pošto smo lutali naokolo, neprestano u opasnosti da nas ubiju
beli doseljenici ili beli vojnici,
stigli smo na mesto poznato kao Indijanski narodi...
Bio je to komad zemlje pored reke Vašita
koji su Indijancima zauvek dali
Kongres i predsednik Sjedinjenih Američkih Država.
Tamo smo bili na sigurnom.
Bila je to indijanska zemlja zauvek...
sve dok trava raste, vetar duva, a nebo je plavo.
Tvoj novi sin se danas jako rita.
Mislim da želi da izađe napolje, i upozna svog oca.
Reci mu da pričeka dok ne završim večeru.
Reći ću mu, ali mislim da neće hteti da čeka još dugo.
Dobro je da imam snažnog, hrabrog muža koji donosi toliko hrane.
Moj muž donosi mnogo više hrane nego što nam treba.
Ovde ima puno Ljudskih Bića iz raznih plemena.
Ali je tužno. Mnoge je muževe ubio beli čovek.
Pa žene spavaju same i plaču.
Ćuti. Varim.
Mislim da su moje sestre ovde.
Tvoje šta?
Sestre. Medvedica Krtica, Mala Srna i Žena Kukuruz. Mislim da su ovde.
Kako to da "misliš" da su ovde?
Verujem da su. Donosiš više hrane nego što nam treba.
To je vrlo tužno. Nemaju muževa i plaču.
To je tužno. Žao mi je.
Medvedica Krtica je izgubila bebu, Žena Kukuruz takođe.
Ali Mala Srna nije nikad imala bebu. - Šta želiš da ja uradim po tom pitanju?
Znala sam da ćeš da razumeš.
Kao da se ostvarivao onaj san koji je sanjao Stara Koža.
Bio sam odlučan da se ne mešam u ta bizonska krzna.
Tri mlade i zdrave žene, ko zna koliko vremena bez muškarca.
Od same pomisli na to, ona stvar mi se skupila kao pauk na rerni.
Hej, pa to je Mali Veliki Čovek.
Oh, Mali Veliki Čoveče.
Mlađi Medvede, to je Veliki Mali Čovek.
Nije više naopak. Ima ženu.
Debeljuškasta, naporno radi, ali ga drži u šaci.
Baš kad poverujem da si mrtav, ti se vratiš.
Da, i vraćaću se sve dok mi ne isplatiš život koji mi duguješ.
Čuo sam te.
Sad dođi u moj šator na jelo.
Bio sam zarobljen u kolo gostoljubivosti Čejena.
Ja sam vrlo važan čovek, puno važniji od tebe.
Imam ženu i četiri konja.
Ja imam konja i...
četiri žene.
Možda je tako,
ali moja je žena vrlo dobra žena.
Vidiš?
Tu si, dakle, gmizavi kojote.
Šta ćemo da jedemo? Ovu mršavu patku?
Ko je taj prosjak koga si doveo da nam ukrade hranu koju nemamo?
Očerupaj je! Očerupaj je!
Bila je to Olga. Konačno sam je pronašao.
Jedna patka.
Olga nikad nije naučila engleski, ali jezik Čejena je sjajno govorila.
Ne razumem.
Obično je ova žena pitoma kao golubica.
Moje reči nisu bile reči za stranca. Ostani i jedi s nama.
Vidiš li šta je dobra žena? To je zato jer sam ja sjajan ljubavnik.
Uđi u moj šator. Skuvaće ti patku.
U redu je. Nisam gladan.
Ponovo si ga ponizio.
Zbogom, Mlađi Medvede.
Izgledaš umorno, Mali Veliki Čoveče.
Zašto ne uđeš u moj šator i odmoriš se na mekom krznu?
Zašto ne bi živeo sa mnom, pa da ti ja budem žena?
Hvala na pozivu.
Moram da uredim kosu za večerašnji pevački nastup.
Zbogom, Mali Veliki Čoveče.
Zbogom, Mali Konju.
I tako sam konačno pronašao Olgu.
Ali sam je već davno izgubio u korist Ljudskih Bića,
i nisam video nikakvog razloga da joj sada otkrijem ko sam.
Deda.
Zašto si odmakao šator tako daleko od svih nas?
Poniji pokušavaju da mi nešto kažu.
Noćas sam sanjao san.
Poniji su umirali. Čuo sam ih kako vrište.
Ja sam poštovao snove Stare Kože,
ali bili smo na sigurnom mestu, mestu koje smo dobili po ugovoru.
Zašto mrziš moje sestre?
Ne mrzim tvoje sestre.
Samo...
Veliki Duh mi kaže...
Gde ćeš?
Tvoj sin ne želi više da čeka. Želi da izađe i upozna svog oca.
Sunčev Zrak je po indijanskom običaju odlazila da rodi.
Dok sam je gledao kako se udaljava,
imao sam osećaj da Veliki Duh želi da uđem u taj šator.
Koja želi da bude prva?
Ko je to tamo? - Ja sam.
Pa, svejedno je jesi li to ti ili neka druga.
Ona je bila najmanja, i mislio sam da ću lako.
Ali Bog mi pomogao, te mlade devojke su bile ubitačne.
Ali uz mene je bio Veliki Duh,
i ja sam preživeo.
I baš kad sam bio spreman da mirno utonem u san...
Ne, ostani.
Ne još. - Možda ću da se vratim kasnije.
Obično hvalisanje, uveravam vas.
Ko je ovo ovde? - Ja. Medvedica Krtica.
Mogu da vam kažem da se nije slučajno zvala Medvedica Krtica.
Ostani ovde. Žena Kukuruz preumorna.
Ne zvuči mi umorno.
To nije ona. To je Mala Srna.
To su obe. Mala Srno, spavaj.
I ti. Medvedice Krtice...
Ženo Kukuruzu, gde si?
Imao sam sreće što je ona bila poslednja.
I druge?
Da.
Znala sam da si dobar čovek.
Evo tvog novog sina.
Mislim da sam tada bio na putu da postanem pravi Indijanac,
i da provedem ostatak života
sa Sunčevom Zrakom i njenim sestrama.
Ali ponekad trava ne raste,
vetar ne duva i nebo nije plavo.
Nešto nije u redu s ponijima. Vukovi. Deda je...
Uzmi ga. Uđi u šator i ne napuštaj ga.
Deda, šta nije u redu s ponijima?
Zar ne čuješ, sinko?
Pitam se zašto ih nisam video u snu.
Sunčeva Zrako! Sunčeva Zrako!
Deda, uđi u šator.
Zašto, sinko? Danas je dobar dan za umiranje.
Moramo da stignemo do obale reke!
Ja sam slep. Ne mogu da se borim.
Ali neću da bežim.
Ako je došao čas moje smrti, želim da to bude ovde, unutar kruga.
Deda,
reka je deo velikog kruga svih reka ovog sveta.
Tačno, ali vojnici bi nas ubili pre nego bi stigli do reke.
Vojnici? Deda, u snu nisi video nikakve vojnike,
i to znači da ni oni ne mogu da vide tebe.
Stvarno to misliš? - Da! Jer šta bi inače značio tvoj san?
Mislim da si u pravu. - Hajde onda u veliki krug reka!
Nisam nikada pre bio nevidljiv.
Prekasno je. Odsečeni smo. - Nije važno. Mi smo nevidljivi.
Deda, čekaj!
Deda!
Zvuči smešno, ali vojnici nisu ni pokušali da nas zaustave.
Izgledali smo im toliko ludo, i ništa im nije bilo jasno.
Možda su mislili da smo zarobljenici ili Indijanci-saveznici,
jer im se Stara Koža smešio kao pun mesec.
Ili smo, možda, zaista bili nevidljivi.
Jedino što znam je da smo prošli ravno kroz njih do reke.
Okružite logor! Okružite logor, momci!
Ovo je bilo lepo. - Drago mi je da ti se svidelo, deda.
Kapetane!
Kapetane, ustrelite ponije. - Molim, gospodine?
Tako sam odlučio. Ustrelite ponije.
Sunčeva Zraka. - Da, gospodine.
Mladiću, počinje da mi smeta vaša samodopadna pravdoljubivost.
Nisam ništa rekao. - Šokira vas što pucamo u ponije?
Da vam nešto kažem. Žene su mnogo važnije od ponija.
Oni se množe kao pacovi.
Ali ovo je zakonita operacija,
i ljudi su dobili jasno naređenje da ne ubijaju žene.
Sem ako odbiju da se predaju.
Zar nije tako? - Da, gospodine.
Sunčeva Zrako!
Beži! Beži!
Beži!
Ne! Ne!
Kuda, vojniče? - Nosim poruku generalu.
Sačekaj malo.
Šta ti je to na licu? - Blato, gospodine.
To nije blato. To su indijanske ratne boje.
A ovo je indijanski nož.
U kom si odredu? - Odredu, gospodine?
Da. I ko ti je komandant?
U čemu je problem, kapetane? - Imamo ovde otpadnika.
Nosi indijanske ratne boje, i ne zna ko mu je komandant.
Odvedite ga i obesite. - Generale!
Zar me se ne sećate? Džek Krab, mazgovodac!
Mazgovodac? - Da. Hteo sam da budem izviđač,
ali vi ste odmah pogodili moje pravo zanimanje.
Da, mislim da se sećam.
Kako si postao otpadnik?
Generale, ja nisam otpadnik!
Ulovili su me Čejeni i držali me kao zarobljenika!
Boli su me kaktusovim bodljama!
A ja sam im se smejao u lice i molio ih da nastave!
Smejao si se? - Do besvesti.
Da, jer inače ne bih bio ovde.
Gospodo, teško je priznati grešku.
Kapetane.
Potpuno ste pogrešili u vašoj brzopletoj oceni!
Zar niste sretni što sam pažljivije ispitao ovog čoveka?
Da, gospodine.
Ubuduće pazite, kapetane.
Popio bih čaj, naredniče. - Da, gospodine.
Šta ti radiš ovde, mazgovodac?
Ništa. Samo sam vam doneo čaj, generale.
I...
želeo bih da vam ponovo zahvalim što ste mi spasili život.
Zašto stojiš postrance?
Okreni se ovamo.
Došao si da me ubiješ, zar ne?
Ali nisi smogao hrabrosti.
Donekle sam bio u pravu.
Ti si odmetnik, ali nisi Čejen.
Kaster je bio u pravu. Bio sam potpuna nula kao Indijanac.
Da li da te obesim?
Mislim da neću. Gubi se odavde.
Nećete me obesiti? - Tvoj bedni život
nije vredan toga da Kaster menja svoju odluku.
To je bilo ono najgore što je mogao da mi uradi.
Nisam više osećao nikakvo poštovanje prema samom sebi.
Nisam mogao nazad Indijancima,
pa sam otišao među belce i postao pijanica.
Bedan si prizor, konju. Trebalo je da ostaneš na gaziranim pićima.
Kako si, Bile? - Dobro.
Promenio sam se, konju. - To je dobro.
Bile, treba mi piće više nego što mi treba vazduh.
Evo ti 20 dolara. Lepo se napij.
Ali prvo idi berberinu, i okupaj se.
Kupi neku odeću. Onda dođi do mene u salun.
Jednu stvar znam, konju. Svaka budala može da se ubije pićem.
Želeo bih da te u poverenju zamolim za malu uslugu.
Stvar je delikatne prirode. Radi se o jednoj udovici.
Potrebna joj je karta za voz da ode odavde.
Daj joj ovo. - Svakako, Bile.
Vidiš, moja predivna žena je vrlo ljubomorna.
A ova udovica... Ona je stvarno udovica.
Mislim da znam šta želiš da kažeš. - Zove se Lulu Kejn.
Idem smesta, Bile. - Dobro.
Mičite se! Mičite se!
Bile! - On je ubio mog tatu!
On je ubio mog tatu! Više nikada nikoga neće ubiti!
Čekao sam sedam godina, ali sam ga konačno udesio!
Ko je to bio? - Neki dečak.
Konju,
sećaš li se o čemu smo pričali?
O udovici? - Da, Bile.
Nemoj da kažeš mojoj ženi.
Tada bih zaista upao u nevolju.
Ti si me uvalio u ovu vodu.
Odmah prestani.
Uđi, stranče. Imamo sve što ti srce poželi.
Gospođo Pendrejk?
Zamenio si me sa nekim, stranče.
Zovem se Lulu.
Vaše ime nije Lulu. Nego Luiz Pendrejk.
Ko si ti? - Pa, ja sam Džek Krab.
Gospođo Pendrejk, zar me se ne sećate?
Džek Krab?
Bože moj.
Džek.
Ovo je stvarno prijatno iznenađenje.
U ovoj sobi je udobnije. Gde si bio i šta si radio?
Lulu! Šta to radiš? Miči dupe!
Čeka te jedan gospodin. - Već imam mušteriju.
Nisam vas videla, stranče.
Treba vam nešto? Ako zatrebate, samo pozvonite.
Naš moto ovde je: Imamo sve što ti srce poželi.
Eto, Džek. Sada znaš.
Ovo je kuća na zlu glasu, a ja sam pala žena.
Udovica nije izgubila ni malo stila.
Pala žena. Gušim se u suzama od same pomisli.
Život ovde nije samo pokvaren i grešan.
Nije čak ni zabavan.
Ne, verujem da nije, gospođo Pendrejk.
Da sam udata, dolazila bih ovamo jednom, dvaputa nedeljno,
i možda uživala.
Raditi to svake noći je dosadno.
Razumem to sasvim.
Ne uspevam da uštedim novac.
Kad bih samo uštedela koji dolar,
mogla bih da odem tetki usedelici u Vašington.
Imala bih haljine, kočije...
Možda bih se udala za senatora.
Vi biste bili sjajna žena nekom senatoru, gospođo Pendrejk.
Ti si uvek bio sladak dečak.
Znaš li koliko sam često mislila grešne misli o tebi?
Nekoliko puta.
Skoro sam se bila prepustila iskušenju.
I evo nas ovde.
Gospođo Pendrejk, šta to radite?
Znaš li da sam jednom ušla krišom u tvoju sobu,
i gledala te dugo, dugo kako spavaš?
Htela sam da te probudim.
Da bar jesam.
Moglo je da bude predivno pokvareno.
Nešto nije u redu, Džek?
Ne. - Onda ću da te pričekam na...
mestu počinka.
Trebalo je da me probudite tada, pre devet godina, gospođo Pendrejk.
Ovo je od Divljeg Bila.
Njegova poslednja želja je bila da odete da živite s tetkom usedelicom.
Njegova poslednja želja je bila da me spasi?
O, Džek.
Moram da je poštujem.
Možete vi to, gospođo Pendrejk.
Da. Mogu i hoću.
Sad moram da idem. Zbogom, gospođo Pendrejk.
Zbogom, Džek.
Hvala ti na svemu.
I Džek...
ako se ikada nađeš u Vašingtonu, potraži me.
Kako ste, gospodine Meriveder? - Sjajno.
Pogledaj ti to. Bizonske kože.
Po toj preriji novac pase travu, Džek.
Eno i Bufalo Bila glavom i bradom.
Da. Pomnoži to hiljadama. Bizoni su sve ređi.
Tebe su odgojili Indijanci. Znaš kako da im uđeš u trag.
Mogao bi da se obogatiš, Džek.
Nisi se ništa promenio, Džek. - Niste ni vi.
Bolje se čuvajte. Još ste se više smanjili.
Ne možete sebi da dozvolite da izgubite još koji deo tela.
Svaki posao u sebi nosi mali deo rizika.
Zbogom, dragi dečače.
To je bilo najniže što sam pao.
Pao sam na samo dno.
Postao sam pustinjak.
Otišao sam u divljinu, najdalje što sam mogao.
Jednog dana sam naišao na nešto na šta traperi nailaze često.
Životinju koja je sebi odgrizla šapu da bi se oslobodila iz klopke.
Nešto se u meni prelomilo.
Odlučio sam da više ne vredi živeti,
i da je jedino valjano pridružiti se zvezdama.
Zbogom, Džek.
U tom trenutku sam bio stvarno lud,
i skoro sam skočio s litice kad...
došlo je vreme da se đavolu pogleda pravo u oči
i da ga se pošalje u pakao, tamo gde pripada.
Jedino pitanje je bilo kako.
Naredniče, odvedite ovog čoveka...
i dajte mu neku odeću.
On će da mi bude od neprocenjive koristi, majore.
Neprocenjive koristi?
Skoro sam ga obesio kao odmetnika. Sada traži da bude izviđač.
Proziran je: Želi da me odvede što dalje od svojih indijanskih prijatelja.
Nije mi potpuno jasno šta želite da kažete, generale.
Sve što nam on kaže će da bude laž.
Dakle, istina će da bude ono suprotno.
Zar nije tako? - Naravno, generale.
Po mom mišljenju, u Kasterovom slučaju su se udružile
mržnja prema Indijancima i ambicija.
Mislio je da mu treba još jedna velika pobeda nad Indijancima
kako bi ga nominovali za predsednika Sjedinjenih Država.
To je istorijski utvrđena činjenica.
Vojsko, stani!
Malo ćemo da se okrepimo. - Sjaši!
Pauza za vodu!
Izvinite, poručniče.
Tvrdo sedlo. Imao sam grčeve cele noći.
Otrov iz gonada. - Otrov iz čega, gospodine?
Gonada. To je medicinska terminologija.
Generale, dužnost mi je kao...
Otrov se iz gonada širi po mišićima.
Vrane žele da znaju da li ćete se uputiti niz suvo korito.
Žele da znaju? - Da, gospodine.
Kažu da žele da zapevaju svoju pesmu smrti.
Reci Vranama da su žene.
Ako nam neprijateljska plemena dođu iza leđa,
i ako na nas čekaju dole, nećemo odavde izaći živi.
Neprijateljska plemena iza leđa?
Ne vidim neprijateljska plemena iza nas. A ti?
Ne, gospodine. Trenutno ne. - Onda...
prestani da teraš Kastera da promeni svoju odluku.
Zar ne bi bilo bolje da pošaljemo izvidnicu niz suvo korito?
Ne, ne bi. - Mogu li da pitam zašto, gospodine?
Zato jer bi tako izgubili faktor iznenađenja.
Iznenađenja? Oni znaju da smo ovde.
Ali ne znaju da nameravam da ih nemilosrdno napadnem.
Ni to nije iznenađenje. - Naravno da jeste.
Ništa tako ne iznenadi kao nemilosrdan napad.
Generale...
Generale, protestujem protiv te brzoplete odluke.
Ti nazivaš Kasterovu odluku brzopletom?
Grant me je, takođe, nazvao brzopletim.
Ta pijanica koja sedi u Beloj kući usuđuje se da mene zove brzopletim!
Generale, molim vas, razmislite.
Pomislite na sve te ljude čiji životi zavise o vama.
Šta da uradim, mazgovodac?
Gospodine, on ništa ne zna.
Šta ti kažeš, mazgovodac?
Da krenem napred ili da se povučem?
Imao sam ga u šaci.
Ali u njoj nije bio nož, već istina.
Dakle?
Kako glasi tvoj odgovor, mazgovodac?
Generale,
krenite prema dole.
Savetuješ mi da uđem u korito? - Da, gospodine.
Dakle, tamo nema Indijanaca?
Nisam to rekao.
Tamo dole su hiljade Indijanaca,
i kad oni završe s vama,
od vas neće da ostane ništa sem masne mrlje.
Ovo nije reka Vašita, generale,
a tamo dole vas ne čekaju bespomoćne žene i deca.
Čekaju vas Čejeni i Sijuksi.
Otiđite tamo dole, ako imate hrabrosti.
I dalje pokušavaš da me pređeš, mazgovodac?
Ti bi hteo da ja mislim da ti ne želiš da ja odem dole,
ali, istina je, u stvari, da ti stvarno ne želiš da ja idem dole.
Je li vas ovo razuverilo, majore?
Vojnici Sedme!
Bliži se čas pobede!
Prema Litl Bighornu
i večnoj slavi!
Uhvatili smo ih na spavanju! Zatrubi za napad!
Naterali smo ih u bekstvo!
Nemojte nikoga da poštedite!
Dižite se, ljudi. Kaster je s vama! Kaster je na nogama! Ostanite ovde!
Šta to rade?
Zašto ne kreću u napad? - Nemaju koga da napadnu.
Budale! Pucaju u vlastite konje!
Uhvati ih! Uhvati ih!
Trubaču! Zatrubi za napad! - Moramo da napravimo liniju!
Znam to, majore. Nemojte da me učite mom poslu.
Napravite zaštitnu liniju, ljudi!
Nemojte da imate milosti prema njima!
Zadajte im poslednji udarac!
Ponestaje nam municije. - Sjajno.
Sad smo ostali bez municije. Rekao sam mu da će se to dogoditi.
Ali on je samo sedeo tamo, u Beloj kući i smejao mi se.
Taj prokleti Kozak.
Ovo je strašno. Pobiće nas sve!
Napred, hrišćanska Ameriko!
Neka lete vaše strele, divljaci!
Ja vam se neću pokloniti!
Gospodine Predsedniče!
Gospodine Predsedniče, visoki gosti,
cenjeni članovi Senata,
Indijanac onakav kakvog smo ga našli, čeka...
Zašto ne začepite?
Gospodine Predsedniče, vi ste pijani.
Ne možemo u Beloj kući držati čoveka kao što ste vi!
Na noge i suprotstavite se neprijatelju!
Idite, generale. - U redu.
Presuda glasi: Smrtna kazna.
Ti i ja smo izravnali račune. Konačno sam ti vratio život koji ti dugujem,
i sledeći put kad se sretnemo, mogu da te ubijem, a da ne postanem zla osoba.
Odlazi da pleše ples radosti.
Deda.
Tako mi je drago što te vidim.
I meni je drago što te vidim, sinko.
Srce mi je uzletelo kao soko.
Želiš li da jedeš?
Ja neću da jedem s tobom jer ću uskoro da umrem.
Da umreš, deda?
Da, sinko.
Želim da umrem na svojoj zemlji, tamo gde se Ljudska Bića sahranjuju na nebu.
Zašto želiš da umreš, deda?
Jer nema drugog načina da se izađe na kraj s belim čovekom.
Možeš da kažeš šta god želiš o njima, ali moraš da priznaš,
da ih se ne možeš osloboditi.
Pretpostavljam da si u pravu, deda.
Postoji neiscrpan izvor belih ljudi,
a Ljudskih Bića je uvek bio ograničen broj.
Danas smo pobedili.
Sutra nećemo.
Ženo Zmijo, pripremi moju odeću za pokop.
Hajde, sinko. Idemo.
Moje je srce tužno.
Svet bez Ljudskih Bića nema središta.
Gde, deda?
Na vrh planine.
Izađite i borite se. Danas je dobar dan za umiranje.
Hvala ti što si od mene napravio Ljudsko Biće.
Hvala ti što si od mene napravio ratnika.
Hvala ti za pobede i poraze.
Hvala ti za vid i za slepilo koje mi je pomoglo da bolje vidim.
Ti si tvorac svih stvari. Ti upravljaš svim stvarima, deda.
I sada si odlučio da Ljudska Bića treba da se upute stazom...
koja ne vodi nigde.
Ja ću sada da umrem, sem ako smrt ne želi da se bori.
Poslednji put te pitam
da mi podariš moje stare moći kako bih ispunio svoje želje.
Pazi na ovog mog sina.
Ne daj mu da poludi.
Deda?
Zar sam još uvek na ovom svetu?
Da, deda.
Toga sam se i plašio.
Pa...
ponekad magija uspeva, a ponekad ne.
Vratimo se u šator i pojedimo nešto, sinko.
Moja najnovija žena Zmija vrlo dobro kuva psa.
U redu, deda.
A ima i vrlo meku kožu.
Jedini problem sa ženama Zmijama je to da se one pare s konjima,
što se meni čini čudno.
Ona kaže da se ne pari. Zato je zovem Ne Voli Konje.
Laže, naravno.
Naravno, deda.
Eto, to je priča ovog starog indijanskog borca.
Priča o Ljudskim Bićima,
kojima je obećana zemlja na kojoj će moći da žive u miru.
Zemlja koja će da bude njihova
sve dok trava raste,
vetar duva,
a nebo je plavo.
Gospodine Krab, nisam znao.
Odlazite, odlazite.