Čudna, gotovo neverovatna priča o Robert Scott Careyu
je počela jako običnog letnjeg dana.
Znam ovu priču bolje od ikoga zato što sam ja Robert Scott Carey.
- Ovako se provodi odmor.
Žedan sam.
Sunce baš prija.
- Žedan sam. - Interesantno.
- Flaša hladnog piva bi prijala. - Zašto ne odeš po nju?
- Ja? - Aha.
- Ja sam na odmoru. Cele nedelje. - Pa, i ja sam, prijatelju.
- Louise?
- Mislim da bi trebali da se venčamo. - U braku smo 6 godina.
- Stvarno?
Deluje kao šest minuta.
Neću ti doneti pivo.
Ja sam nam obezbedio brod. Ti nam obezbedi pivo.
- Tvoj brat nam je obezbedio brod. - Ok, napravićemo dogovor.
- Šta? - Ti donesi pivo, ja ću večeru.
- Jel' može? - Ok, dogovorili smo se.
Na galiju, devojko. Donesi mi bokal piva.
Žao mi je, kapetane, ali nestalo nam je bokala. Moraće da bude u konzervi.
Nestalo bokala? Kako ćemo stići do Philippinesa?
Ne idemo tamo, gospodine. Krajem nedelje idemo kući.
Pobuna.
- Neka bude hladno! - Kao led.
- Scott, šta je to bilo? Ne znam, neka vrsta magle.
Pogledaj svoja prsa.
Ali onda, na jednako obican dan, 6 meseci kasnije.
- Dobro jutro, Joe. - Dobro jutro, gospodjo Carey.
- Biće lep dan, huh? - Vidimo se sutra.
Dodji, mac-mac-mac. Dodji, mac-mac-mac. Hajde, Butch.
Dobar dečko. Izvoli.
- Scott? Scott, jesi li se obukao? - Odmah dolazim.
U redu.
- Lou? - Da, dragi?
Jesi li sigurna da si pokupila prave pantalone sa čišćenja?
Samo malo.
- Pitao si me isto i juče ujutru. - Još uvek mi nisu taman.
- Još uvek su prevelike? - Čak se i nogavice vuku.
Stvarno izgledaju prevelike.
Bolje pričaj sa onim čistačem. Ne znam šta radi, ali neka prestane.
Verovatno samo mršaviš. Jako je privlačno, zato se nemoj buniti.
- Hoćeš jedno ili dva jaja? - Jedno.
Jedno? Zbog toga ti pantalone više nisu taman.
- Lou? - Da?
Ni košulja mi nije taman.
To je tvoja košulja. Ima tvoj monogram na sebi.
- Šta bi to trebalo... - Sedi, doručkuj i zaboravi na to.
Znam dosta Ijudi koji bi želeli da smršaju. U čemu je tvoja tajna?
- Možda je od hrane ovde. - Pa, puno ti hvala. Popij đus.
- Lou, učini mi uslugu. - Koju, dušo?
- Pokupi lestve za kupatilo danas. - U redu.
Još uvek imate 180 cm, g. Carey.
- Visok sam 185 od sedamnaeste godine.
- Koja je težina? - Jos uvek 79 i po kg.
Ne razumem. Izgubio sam skoro 5kg.
Rekao sam vam, verovatno se previše forsirate.
Rekli ste mi da postajete nervozni i da gubite kilažu kada previše radite.
Da, ali nikada nisam toliko smršao.
Pored toga, u poslednje vreme nisam bio preterano nervozan.
Ne bih se smanjio zato što premalo jedem, zar ne?
Ja stvarno sumnjam da ste se smanjili, g. Carey.
Zašto se ne biste obukli?
Rekli ste mi da ste visoki 185cm od sedamnaeste godine.
Tako je.
Na koliko ste lekarskih pregleda bili od tada?
Na regrutovanju, u mornarici, i pregled za životno osiguranje.
To nije baš puno. Moguće je da je došlo
do grešaka na svakom od njih.
To se često dešava. Mnoge stvari mogu da prouzrokuju takve greške.
Ako ste stajali uzdignuti, izmerili bi vam da ste viši nego što stvarno jeste.
Ili ako biste se merili ujutru, takođe bi bili viši.
Zašto?
Zato što Ijudima opada visina u toku dana.
Vidite, telesna težina kompresuje kičmene pršIjanove, zglobove i tako dalje.
- 5cm, doktore? - Ne bih brinuo o tome, g. Carey.
Koliko ja vidim, zdravlje vam je odlično.
Smršali ste malo zbog nedovoljne ishrane...
Ljudi ne postaju niži, g. Carey. Jednostavno ne postaju niži.
Šta misli Charlie o tvojoj ideji za reklamu u novinama?
Misli da ima mogućnosti.
- Pa? - 4kg.
- Gore ili dole? - Dole.
To je to, dečko. Počećeš da piješ vitamine.
Tako ću da te ugojim sladoledom i kolačima
da ćes misliti da živiš u dečjem raju.
- Mislim da to neće pomoci. - Onda ćemo otići kod doktora.
- Vreme ti je da se pregledaš. - Već sam bio kod doktora.
- Kada? - Pre nedelju dana.
Pa, dušo, zasto mi nisi rekao nesto?
Dođi, Louise.
- Poljubi me. - Misliš da će to pomoći?
Nisi morala da se podigneš. Nekada si stajala na vrhovima prstiju.
Šta? Kada si u čarapama?
- Smanjujem se, Lou. Svakoga dana. - Pa, to je ludo, dušo.
Ljudi se ne smanjuju.
Da. Da, u pravu si.
lći ćemo sutra opet kod doktora. Siguran sam da ima pilule za to.
Ne brini, Butch. Sve će biti u redu. Idi u krevet.
Pa, ovo su poslednji, g. Carey.
- Ovo je bila duga nedelja, Dr Bramson. - Mora da sam iscrpio vaše mašine.
Trebaju mi dva odvojena seta slika odvojenih nekoliko dana.
Moram da ih uporedim pre nego... Pre nego što budem siguran.
Sigurni u šta doktore? Šta se dogadja?
Opustite se, doktore, ne možete da mi kažete ništa što ja vec nisam zamislio.
Vi se smanjujete.
Ja... Ja ne tvrdim da razumem šta se događa, Mr Carey.
Ne postoji medicinski presedan za ono šta vam se događa.
Ja samo znam da se vi smanjujete.
X- zraci to dokazuju van svake sumnje.
Ali to je nemoguce.
To je ono što smo mi uvek verovali gospođo Carey.
Poslaću u medicinski institut za istraživanje u Kaliforniji.
Ako postoji objašnjnje za vaš fenomen...
Oni ce ga naci.
I onda je pocela serija intenzivnog testiranja.
Pio sam barijum, i stajao iza flurescentnog ekrana.
Davali su mi radioaktivni iodine.
I ispitivali sa Geigerovim brojačem.
Imao sam elektrode pričvršćene za moju glavu.
Test ograničenja vode, proteinski tests, očni test, krvni,
X- zraci i još X - zraka. Testovi, beskonačni testovi.
A onda treće nedelje, poslednji test.
Hromatografski test.
Nemojte biti obeshrabreni, g. Carey.
Napokon smo saznali šta vam se dešava.
Postepeno gubljenje nitrogena, kalcijuma, fosfora.
- Ovi testovi bi nam mogli reci zašto. - Nadam se.
Mislim da bi trebalo da je suv do sada. Trebali bi smo da nadjemo fosfolipid,
amino kiseline, holesterol, kreatinin, i proteine.
Ovo su elementi koje najčešće možemo da nadjemo na traci.
Čekaj malo. Ovaj ne pripada ovde.
Svakako ne pripada ovde. Izvolite, pogledajte.
Naše analize pokazuju da je to premeštanje
molekularne strukture ćelija u vašem telu.
- Mislite kao rak? - Ne.
Ne, više kao anti-rak koji izazva smanjivanje svih vaših organa.
Znači vi znate šta izaziva to da se smanjujem.
Mislimo da znamo, g. Carey. zato sam vas i pozvao ovde.
Hoću da mi kažete nešto.
Da li ste ikada slučajno bili izloženi nekom spreju protiv buba?
Zapravo nekom insekticidu, velikoj kolicini insekticida.
- Insekticida? - Upravo.
Da li ste ikada bili izloženi?
Sećaš li se dana kada sam ti pričao o kamionu?
Da, pre dva meseca.
Bio sam na putu do prodavnice kada sam prošao kroz jednu ulicu.
Dok sam se šetao, pojavio se kamion. Oni su sprejali drva.
- Da li je to ono zbog cega se... - Ne, to je bio samo pocetak.
Vidiš, nešto se dogodilo sa tim insekticidom pošto je ušao u tvoj sistem.
Nešto fantastično i bez presedana.
Nešto što je, laicki rečeno,
uticalo na insekticid, tako da je od otrovnog spreja
napravilo smrtonosnu hemikaliju koja deluje obrnuto na proces rasta.
Da li si bio izložen nekoj radioaktivnosti u poslednjih 6 meseci?
Ne, naravno da ne. Ja ne dolazim u kontakt sa nečim takvim. Radim u...
Scott, čekaj malo. Onog dana kada smo bili na brodu.
- Na brodu? - Charliejevom brodu. Sećaš se?
Da, sećam se.
Magla.
Ta magla!
Hoćeš li da ja vozim dušo?
Ne, u redu sam.
Louise...
Hoću da počneš da razmišIjaš o nama. Našem braku.
Neke grozne stvari bi mogle da se dogode. Postoji granica za tvoje obaveze.
Čekaj malo.
Gledaj, ja te volim. Zar ne znaš to?
Ti voliš Scott Carey. On ima visinu i oblik i način razmišIjanja.
- Sve se to sada menja. - Ni jedna stvar se nije promenila.
Kada sam se udala za tebe ja sam mislila ono što sam rekla.
Sve dok imaš ovaj prsten, imaš i mene.
Hajde, idemo kuci.
Istina je da sam upravo izgubio Bannister račun.
Znaš koliko je velik taj racun bio. Verovatno 40% mojih primanja.
To je sada nestalo i ja ne mogu više da priuštim da ti šaljem čekove.
Ti si uradio sve što bi brat mogao da uradi.
Vidi, ne sviđa mi se što cu ovo da kažem, ali...
Bilo je izveštaja u elektrani.
Izgleda da je neko iz medicinskog centra govorio o tebi.
Rekao sam im da tu nema ništa, ali jedan reporter je ostao.
On je iz Američkog novinarskog sindikata.
Rekao je da bi platili za priču ako je tačna.
Scott, priča ce procureti.
Pa, zaradio ti nešto ili ne, oni ce izvući najviše što mogu.
- Pa neka plate. - Ne, Charlie.
Pa, razmisli o tome.
Dobro. Razmisliću o tome.
Ali, stvarno, da li je bilo izbora?
Dugovali smo veliku količinu novca, a ja nisam imao posao.
Nije bilo izbora. Ni najmanjeg.
I tako sam postao poznat.
I još uvek Robert Scott Carey,
poznat naciji kao neverovatni čovek koji se smanjuje, nastavlja da se smanjuje.
Koliko će ovaj fenomen trajati?
Želim da koristim neregistrovanu liniju, molim vas.
Ovo je specijalni slučaj.
Moje ime je Louise Carey, moj mu...
Carey. C-A-R-E-Y.
Gledajte, mi moramo da imamo neregistrovanu liniju. To je sve.
Razgovarala sam sa vama juče.
- Da li je izašao? - Koliki je sada?
- Da li si ga video? - Jednom će morati da izađe.
Šta televizijski kombi radi ovde?
Vraćamo se na Magicnu Melodiju.
Da, puno vam hvala.
Scott? Scott, ja sam...
- Ukinula sam nam telefon. - Šta?
Kažem ukinula sam nam telefon.
Pokušaće da nam daju neregistrovanu liniju sledece nedelje.
- Kako to misliš pokušaće? - Jednostavno će pokušati.
Mnogo Ijudi čeka na neregistrovanu liniju.
Zar im nisi rekla za koga si udata? Scott Carey, čudak koji se smanjuje?
- Nemoj. - Koristi svoj uticaj.
- Ja sam veliki čovek! Ja sam poznat! - Molim te nemoj.
Ti reporteri napolju. Zašto im ne ispričaš?
Daj im novi ugao... za njihove novine!
Ili da sačuvam sve za svoju knjigu? Da, to cu uraditi.
Celo poglavlje posvećeno telefonima
i još jedna šala da se na nju svet smeje!
Scott, Ijudi znaju. Shvataju. Ne smeju ti se.
- Ne smeju se? - Ne.
Zašto ne? Smešno je, zar ne?
Ali jeste. Vidiš kako sam smešan? Dete koje izgleda kao odrastao čovek.
Hajde, smej se, Louise. Budi kao svi ostali. U redu je.
Pa, zašto ne možeš da me pogledaš? Pogledaj me!
Nemoj, Scott.
Da li će nas ostaviti na miru?
Da li će nas pustiti na miru?
Lou, dušo, žao mi je. Mora da sam poludeo kad tako pričam sa tobom.
Ne, dušo, dobro sam.
- Znam koliko mora da patiš. - Znaš li?
Da, mora da je i tebi noćna mora.
Možda smo zaboravili kako da se nadamo.
Ali, Scott, imamo puno čemu da se nadamo.
Svakog dana doktori mogu pronaći protivotrov.
Važi. Lou, hajdemo odavde pre nego što oboje poludimo.
Negde gde nas niko ne može pronaći.
U redu, Scott. Ja ću... Potražiću nešto.
I pokušaj... Pokušaj da se ne brineš.
Ne, pustiću doktore da brinu. U zaostatku sam dva dana sa knjigom.
17. oktobar. Visina: 91 i po cm.
Težina: 23 kg.
Nismo uspeli da pronađemo novu kuću i jos uvek nemamo privatnost.
Nema olakšanja, i ne javljaju se iz medicinskog centra.
- Plašim se da ovo malo života što mi je preostalo...
Halo? Da, ovde Carey.
- Louise! - Da, Scott?
Protivotrov, pronašli su ga.
Oh, Scott. Da li si siguran?
Dr Silver hoce da dođemo. Odmah!
Oboje morate nešto da shvatite.
Radimo sa nepoznatim faktorima. Nema garancije.
50 posto smo sigurni da ce ovo biti efektivno.
Ostalih 50 posto, pa, ostaje samo da se molimo.
Kada ćemo znati?
G. Carey će ostati ovde na posmatranju nedelju dana.
Do tada ćemo imati odgovor.
- Da li ste spremni? - Spremni smo.
Težina: 23 kg.
Visina: 91 i po cm.
Koliko je bilo prošle nedelje?
Težina: 23 kg. Visina: 91 i po cm. Bez promene doktore.
Gotovo je, Scott. Bićeš dobro.
Koliko će trebati, Dr Silver? Da ponovo budem normalan?
Obuci mantil. To bi bilo sve, gospođice Maltby.
G Carey, izgleda da smo izolovali degenerativni problem vaše bolesti.
Toliko smo uspeli.
U ovom trenutku, rast vašeg tela je ograničen kao kod svakog normalnog odraslog čoveka.
Da li ćete ponovo izrasti je novo pitanje.
Da bismo vam pomogli, suočavamo se sa novim problemima.
To znači da ću provesti ostatak života... ovakav?
G. Carey, uveravam vas, nastavićemo da radimo.
Svakoga dana ćemo napredovati,
dok jednog dana ne budemo imali ceo odgovor.
Hvala vam, Doktore.
Više nisam imao nikakav odnos sa svetom i Ijudima...
...osim sa mojom suprugom.
I znao sam da guram Lou od sebe.
Pekla me je iznutra, i porvh svega dodatno vršila pritisak,
moja očajna potreba za njom.
- Hoćeš novine, Scott? - Ne. Ne hvala.
Mislim da ću leći. Hajde.
- Dolažiš u krevet? - Da, uskoro.
- Laku noć. - Laku noć, Louise.
Osećao sam se sitno i apsurdno. Smešan patuljak.
Lako je govoriti o duši, duhu i osnovnim vrednostima.
Ali ne kada si visok 90 cm.
Gadim se samog sebe. Naš dom, moj život sa Lou je postao karikatura.
Morao sam da odem. Morao sam da pobegnem.
Po prvi put otkad se desilo, istrčao sam u noc. Sam.
Požurite! Požurite! Evo ga narode, najveća predstava srednjeg zapada!
Uđite i vidite sve čudake i čudosti!
Vidite Dolly Dumpling, debelu damu! Teška je 380 kg!
Kad sedne, trese se i podrhtava
kao žele!
Vidite Flamoa! Flamo, gutač vatre!
Ovo je jedna od najvećih atrakcija koju ćete videti u svom životu!
Ove prizore ćete pamtiti do kraja života!
A sada je vreme za veliki šou.
Želeo bih da vam predstavim nekoliko naših eksponata.
Prvo vam predstavljam Tiny Tina!
Evo je. 91 cm ženske lepote.
Videćete nakaze i izuzetne Ijude iz celog svete!
Najneobičnije greške prirode samo pod ovim šatorom!
Sve doprinos prevrtljive Majke Prirode!
Evo ih u u punom sjaju!
Ova izložba ne samo da je zabavna, već i poučna...
Zdravo.
- Mogu li da sednem ovde? - Da. Slobodno.
- Nemoj da kasniš, Clarice. - Neću.
- Zdravo. - Zdravo.
- Hoćeš li mi dodati šećer? - Oh, da naravno.
Nisam te viđala ranije ovde. U karnevalu si?
O, ne, Ja... Ne.
- Samo si došao u posetu? - Da.
- Ja sam Clarice Bruce. - Moje ime je Scott Carey.
Zdravo, Scott.
Scott Carey?
Izvinite, možda ste želeli da budete sami.
Ne, nemoj da ideš. Želim da ostaneš. Pričaj sa mnom.
- U redu. - Kako živite sa tim gospođice Bruce?
- Kako se snalazite? - Rođena sam kao patuljak.
Tako sam rasla. A tebi se desilo tek sad i u tome je razlika.
Razlika? Drugi način da se kaže usamljenost, zar ne?
Ali sada nisi sam.
Ipak, mora da je teško da se zaboravi kako je nekad bilo.
Da, želeo bih da to zaboravim.
Možda je najbolji način za zaborav taj da počneš da misliš na budućnost.
- Budućnost? U svetu džinova? - Ja sa njima živim celi svoj život.
Scott, za Ijude kao što smo ti i ja svet može da bude divno mesto.
Nebo je plavo i za nas i za divove. I prijatelji su svima isto dobri.
- Voleo bih da mogu da poverujem u to. - Moraš da veruješ u to.
- Zar ne veruješ? - Da.
Daj mi malo vremena, Clarice. Naučiću to.
- Zakasniću na moj šou! - Mogu li da te vidim opet?
- Pa, ako želiš. - Želim.
Znaš šta, Scott? Viši si nego ja.
Mogu li?
Hvala ti.
Te noći sam se ponovo vratio u život. Vratio sam se pisanju knjige.
Potpuno me preokupilo.
Iznosio sam svetu svoje iskustvo.
A sa pričanjem, postajalo je lakše.
- Mislim da je baš dobro, Scott. - Stvarno tako misliš?
Nisam baš neki pisac. Samo pišem onako kako je.
Clarice, ne znaš koliko mi znači da upoznam nekoga kao što si ti.
- Nekoga ko me razume. - Ali sad ti je mnogo bolje.
Zahvaljujući tebi.
Ne zahvaljujući meni, već tebi. Prestao si da bežiš i to je to.
Sad znam da ujutru mogu da ustanem i radujem se životu.
Stvarno želim da živim.
Baš smešno. Ponekad mi se čini da se svet promenio, a ne ja.
- Da sam ja normalan. - To zvuči dobro.
Da su svi osim nas dvoje drugačiji.
Hajde, častim te pićem. Pričaćemo o drugom poglavlju.
U čemu je stvar, Scott?
Pre dve nedelje sam bio viši od tebe. Sama si to rekla.
- Da, sećam se, ali... - Pa, zar ne vidiš?
- Sad sam ja niži. - O, Scott.
Ponovo počinje. Počinje.
Ponovo počinje!
Scott? Scott?
- Scott? Jesi li tu? - Moraš li da budeš toliko bučna?
- Objasnio sam ti šta se dešava! - Izvini, Scott. Biću pažIjivija.
- Izlaziš li? - Da, na kratko.
- Gde? - Samo do ugla. Do radnje.
- Odmah se vraćaš? - Pa, naravno.
Zašto ne pokušaš da se odmoriš? Dr Silver želi opet da te vidi sutra.
U redu, idi. Ali obavezno zaključaj vrata!
Svaki dan je bilo gore. Svaki dan pomalo manji.
I svaki dan sam više zapovedao,
bio zlobniji prema Louise.
Samo nebo zna kako je izdržala tih nekoliko nedelja.
A samo sam ja mogao da je pustim.
Kad bih samo imao snage da prekinem ovo moje prokleto postojanje.
Ali svaki dan sam mislio, "možda sutra".
Sutra će me doktor spasiti.
Scott!
Ne. Ne. Ne.
O, Scott. Scott.
...izazvao je aplauz kada je najavio da će ukoliko njega izaberu
učiniti sve da smanji poreze.
A danas u Los Angelesu, jedna tragična priča. Smrt Robert Scott Careya.
Izveštaj o smrti takozvanog čoveka koji se smanjuje smo dobili od njegovog brata.
Careyeva smrt je posledica napada obične kućne mačke,
bivšeg Careyevog Ijubimca.
Bio je žrtva najfantastičnijeg slučaja u istoriji medicine.
I tako se završio život čoveka čija je hrabrost i želja za opstankom
trajala sve do samog kraja. Čovek čija je fantastična priča
bila poznata svima u celom civilizovanom čovečanstvu.
- G. Carey? - Da?
- Idite gore. Želi da vas vidi. - Je li ona u redu?
Doktor joj je dao veliku dozu sedativa, ali skoro bez ikakvog dejstva.
- Razumem. - Prepisaću vam recept.
- Vraćam se za minut. - Dobro.
Povratkom u realnost došao je novi, viši nivo bola.
Shvatio sam da sam pao u kutiju.
Sa velikim zidovima, kao u džinovskoj jami.
Moram da pobegnem iz kutije.
Moram nekako da dođem do Louise, da preživim.
Stepenice razvučene preda mnom, dokle mi seže pogled.
Prečaga za prečagom.
Znao sam da neću moći da se popnem.
Louise!
Louise! Podrum! Pogledaj u podrum!
Louise! Molim te, potraži me! Louise!
Pre ili kasnije, Louise će sići u podrum.
Do tada, moram da preživim
sa bilo kojim sredstvima koje mogu da nađem u mom svetu. I u sebi.
Pod podruma prostire se preda mnom kao neka ogromna praiskonska ravan.
Beživotna. Nađubrena ostacima iščezle rase.
Nijedan brodlomnik na pustom ostrvu se nikad nije sreo sa tako sumornim izgledima.
Otkrio sam zalihe vode, čak i prebivalište.
A sad, u potragu za hranom.
Znao sam da moja neudobna odeća nije prikladna
za napore koji me očekuju.
- Ne možeš ostati ovde, Louise. Ne sada. - Ja... Ne znam, Charlie.
- Ne znam šta želim da radim. - Lou, pusti me da ti pomognem.
Možeš da ostaneš sa nama, ali izađi odavde.
Kad bih samo mogla da budem sigurna. Charlie, možda je tamo negde, povređen.
- Možda se izgubio. - Svuda smo tražili. Mrtav je.
Ja sam mu rođeni brat. Ne bih rekao tako nešto da nisam siguran.
- Videla si mačku. - Dobro, dobro.
Charlie, da li si pomislio koliko grozno je to moralo da bude?
Sve vreme mislim na to da sam mu bila potrebna, a nisam bila tamo.
- Nisam bila tamo. - Louise.
Moraš to da izbaciš iz glave.
Nikad to neću izbaciti iz glave.
Razgovaraću sa agentima za nekretnine.
Nisam sumnjao da će Louise doći kad-tad.
Nisam sebi mogao da dozvolim da sumnjam.
Samo sam morao da opstanem. Da nađem dovoljno hrane da me održi.
Vodila me je glad.
Takođe, i užasna misao da bi se, bez hranjenja,
proces smanjivanja ubrzao.
Bio sam slab i iscrpljen.
Ipak, znao sam da moram da jedem da bih preživeo.
Od hrane me je i dalje delilo dugo penjanje.
Ali, beskrajno razvučen preda mnom, otkrio sam dubok ponor.
To je bila samo kutija i prostor između.
Ali, za mene je to bila mešavina Velikog kanjona i Mamutove pećine.
Duboko, mračno, tajanstveno i opasno.
Bilo je nemoguće preći ga,
ma kako sebe smatrao domišIjatim i snalažIjivim.
Sada, na domak cilja, činilo se da moram da priznam poraz.
Iznenada, video sam šansu,
Kad bih mogao da pomerim štap na drugu stranu.
Proklinjao sam sebe. Samo da sam bio malo veći. Malo snažniji.
Shvatio sam da imam samo tu jednu šansu,
i nisam imao izbora, morao sam da je iskoristim.
Kad bih mogao da skočim sa štapa za krečenje i dohvatim drugu stranu...
Ali, nije bilo vremena za razmišIjanje. Samo za delovanje.
Moj zatvor.
Skoro do kraja vidokruga - grobnica, napuštena oblast prostora i vremena.
Rešio sam da, kao što je čovek morao da zavlada svetom pod Suncem,
ja zavladam mojim svetom.
U svom lovu na hranu, postao sam lovina.
Ovog puta sam preživeo.
Ali, više nisam sam u svom svetu. Imao sam neprijatelja.
Najstrašniji ikad viđen Ijudskim očima.
Charlie, volela bih da ponesem jedan sanduk, ako nemaš ništa protiv.
- U podrumu je. Pokazaću ti gde. - U redu, samo da stavim ovo u kola.
U redu.
O ne, poplavljen je!
Bojler. Bolje da pogledam.
- Ovo je grozno. - Zavrnuću vodu.
Louise! Potraži me! Louise! Charlie!
Charlie, ovde sam! Charlie! Louise!
U vodi! Ovde, u vodi!
Charlie!
Osećam plin. Da li je regulator isključen?
Isključiću ga.
Slušaj me! Louise!
Louise! Čuj me! Molim te! Molim te!
- Možeš li da popraviš? - Eto.
Sutra ću da dovedem vodoinstalatera.
Charlie!
- Gde je odvod? - Tamo. Mora da je zagušen.
Charlie! Potraži me!
- Je li to taj sanduk, Louise? - O, da, ali ne gnjavi se oko njega.
- Skroz je mokar. Pokupiću ga kasnije. - Ma, u redu je.
Hoću da se spakuješ i večeras napustiš ovu kuću.
- Da li je to sve, Louise? - Jeste.
I dalje sam imao oružje. Sa tim komadima metala opet sam bio muškarac.
Ako već trebam da umrem, neću to učiniti kao bespomoćni insekt
u čeljustima čudovišnog pauka.
Obuzeo me je čudan spokoj.
RazmišIjao sam bistrije nego ikada,
kao da mi je um okupalo blistavo svetlo.
Shvatio sam da se deo moje bolesti bazira na gladi,
i setio sam se hrane na polici. Kolač, obmotan paukovom mrežom.
Više nisam osećao mržnju prema pauku.
Poput mene, i on se slepo batrgao ka sredstvu preživljavanja.
Ako ću da se borim da dobijem hranu,
onda to mora da bude sad dok još imam snage,
dok sam još dovoljno velik da se uzverem uz zid.
Nije me odlučnost dovela do kutije, već refleks,
instinktivan kao paukov.
Noge mi se tresu. Ali ne od straha, već od slabosti.
Ipak, nekako sam u sebi osetio novi izvor snage.
Ogromne snage, koja me vodi ka smrtonosnoj borbi.
Moj neprijatelj se činio besmrtnim.
To je bilo više od pauka, bio je to sav nepoznat svetski strah,
sav strah skupljen u jedan grozan, kao noc crn, horor.
Ipak, šta god da se dogodilo, moj mozak je i dalje Ijudski.
Moja inteligencija, je i dalje Ijudska.
Sinula mi je ideja. Makaze.
lako su preteške da ih iskoristim kao oružje, mogu drugačije da ih upotrebim.
Kad bih mogao da zakačim čudovište mojom kukom,
privezanom za makaze, pa gurnem makaze sa ivice.
Vredi pokušati, bez obzira na rizik.
Znao sam da će, pre ili kasnije, da se sjuri na mene sa te mreže,
okrutno me odmeravajući. Jedan od nas mora da umre.
Siđi dole!
Siđi dole, đavole, čekam te! Hajde!
To je nagrada koju sam dobio.
Prišao sam joj u ekstazi sreće.
Pobedio sam. Preživeo sam.
Istog trenutka kad sam dodirnuo, suve, pahuljaste mrvice hrane,
osetio sam kao da moje telo nestaje.
Nema gladi. Nema užasnog straha od smanjivanja.
Ponovo mi se probudio instinkt.
Za svaki pokret, svaka misao se uključila u veliku upravljačku silu.
Nastavio sam da se smanjujem, da postanem...
Šta? Beskonačno mali?
Šta sam ja?
Još uvek Ijudsko biće?
Ili čovek budućnosti?
Ukoliko je bilo drugih širenja radijacije,
drugih oblaka koji jedre preko mora i kontinenata,
da li bi me druga bića sledila u taj neizmerni novi svet?
Tako blizu, neizmerno mali i beskrajan.
Ali iznenada sam shvatio da su to dva kraja jednog istog koncepta.
Neverovatno malo i neverovatno veliko se na kraju krajeva sreću,
kao zatvaranje ogromnog kruga.
Pogledao sam na gore,
kao da ću nekako shvatiti nebesa, univerzum,
mnogobrojne svetove. Božja srebrna tapiserija raširena kroz noc.
I u tom trenutku sam znao odgovor na zagonetku beskonačnosti.
RazmišIjao sam u okviru čovekovih licnih ograničenih dimenzija.
Pretpostavljao sam o Prirodi.
Postojanje počinje i završava se; to je čovekovo shvatanje, a ne shvatanje prirode.
I osećao sam kako mi se telo smanjuje,
topi, postaje ništa.
Moji strahovi su se topili i na njihovo mesto došlo je prihvatanje.
Sva ova impresivna veličina stvaranja, morala je da znači nešto.
I onda sam i ja značio nešto.
Da, manji od najmanjeg, ja sam nešto značio.
Za Boga, ne postoji ništa.
Ja i dalje postojim.