Дођите, децо, и слушајте, јер прича коју ћу испричати садржи лекцију.
Лекцију која вас једног дана можда спасе.
Приближите се и слушајте ме добро.
То је прича о Лепом детету с малом ружичастом капом.
Њено рођење је било дар за њену мајку и оца
у време велике патње и глади. Сви у селу су се сложили
да је она била најлепше дете.
Али разболела се, као што је било предсказано
да ће јој прва зима бити и последња.
Њен отац није био од оних што прихватају такве вести пасивно,
а шапутало се о чаробници
која има моћ да излечи сваку болест.
Једино је требало да њен отац буде храбар
и верује тами.
А он јесте био, и веровао је.
Али кад је та чаробница отклонила болест,
на њено место је оставила дар.
Испоставило се да је том детету дат Други вид.
Сви су мислили да желе да им прочита будућност,
али онда нико није желео да чује шта је она видела.
Јер ионако свакога снађе горак крај.
А она се постарала за то. Јер је ускоро било јасно
да је моћна и на друге начине.
Чинило се да никог неће поштедети.
Чак ни властитог оца,
који се, због ње, много жртвовао.
И тако, било је наређено,
да се дете врати тами која ју је створила.
Била је сакривена, дубоко у шуми, сама,
није имала с ким да се игра.
Али ипак, имала је она свој начин
стицања пријатеља.
Стога, децо, молим вас, пазите се дарова.
Пазите се оних што их нуде.
И пазите се оних који их радо узимају.
МАРИЦА И ИВИЦА
Превео: Бамбула
Бајке имају чудан начин да вам уђу у главу.
Не сећам се где сам била, или кад сам први пут чула причу
о Лепом детету с малом ружичастом капом.
Имам осећај као да сам је одувек знала. Питам се како неко заслужи
властиту бајку да се прича о њему. Као да бих желела то.
Мораш да прођеш кроз многе ужасе.
Онда се углавном, неки принц појави, и пробуди те у сваком случају.
Али не видим ниједног принца у близини.
Ту је само мој млађи брат. Прати ме у стопу,
и морам да делим све с њим.
Али барем је мој. - Зашто носиш то?
Срешћу се с Џоном Стрипом. И његовом женом, ако је има.
Мајка мисли да му треба кућепазитељка.
Али зашто су ти уста чудно обојена?
Добро. Ако видим и мрвицу торте,
први ћеш да сазнаш. У реду?
Умеш ли да читаш?
Не. Мада, умем да печем и перем веш. - Твој отац је био фармер, зар не?
Био је, да. Преминуо је.
Мајка је сама сад, и ради шта може.
Мислим да може мало
док ова пошаст не прође. - Неки кажу да је земља проклета.
Само због неспособности људи, то важи и за све остало.
Читав систем је апсурдан. Бесмислено је
да дајемо летину неком бискупу,
а чак нам није дозвољено ни да нахранимо властиту...
Било би ти паметно да ограничиш број речи које изговориш.
Да, господине. - Уради нешто лепо за сиротог, старог човека, у реду?
Пробај да уместо тога користиш "милорд."
Да, милорде.
Тако треба. Открићеш да се нашим гостима више свиђа тако.
Сад, имам нешто да те питам. Јеси ли сачувала своју чедност?
Молим? - Можеш молити колико желиш,
али моје питање остаје. Јеси ли...
нетакнута?
Шта да сам му пришла и ударила га?
Да ли би мој длан бридео поносом? Не бих ништа осетила?
Да ли би те убило да се насмејеш човеку? Само да кажеш "хвала"?
Није му требала кућепазитељка.
Не можеш остати овде, Марице. - Зашто не?
Јер нема довољно простора. Ово место је препуно духова.
Гладних духова, свега онога што је нестало.
Дух твог оца седи тамо.
И мој ће бити овде ускоро.
Не би требало тако да говориш.
Повешћеш брата, и пожурићете до самостана.
Баците се сестрама пред ноге, и молите да вас приме.
Ивицу неће примити у самостан.
А ја никад не бих молила да ме приме. - Онда вас двоје можете почети
да копате своје слатке, мале гробове.
Марице.
Кад ти и твој брат узмете лопате,
ископајте рупу и за мамицу.
Губи се!
Или ћу те исећи на комадиће.
Извукла сам свог брата из кревета,
и заједно смо побегли из јединог дома за који смо знали.
Врата су се залупила за нама,
а велики, зли свет се отворио пред нама,
попут ужасних уста.
Требало је да одеш с оним човеком у кућу.
Не причај о стварима које не знаш. - Зашто стално радиш то?
Ништа стално не радим. Нисам сат. - Правиш проблеме.
Имала би своју собу.
Видела би мрвицу торте пре или касније.
Ништа се не даје без да се нешто не узме заузврат.
Кад можемо да се вратимо код мајке?
Сећаш ли се удовице, Хејс, која је давала
оцу јаја пре него што су јој се кокошке разболеле?
Живи одмах ту. Можда можемо преноћити код ње.
Како твоје очи виде толико далеко?
Не морам да видим ствари да знам да су тамо.
Сигурна си да жена живи овде? - Сигурна сам да је некад жена живела овде.
Не мирише као да жена живи овде. - Тишина.
И буди срећан због крова над главом.
Није толико неудобан. Хајде, онда.
Мислиш ли да је мајка добро?
Мислим да је она добра све док смо ми добро.
Марице,
хоћемо ли ми бити добро?
Ако се ја будем питала.
Брате!
Марице! Упомоћ! Скини ово с мене!
Немогуће.
Избачени сте из свог дома, кладим се. Кренули сте да се сналазите сами
само с одећом и кожом, што и није нешто.
Ја имам секиру.
Морам признати, веома се добро скрива у твојој сенци, младићу.
Хоћу рећи имам секиру код куће. - Ћути.
Радо ћу вас упутити к шумарима. Добри људи.
Много новца. Храна, ако је можете зарадити. Теби ће дати нову секиру,
и показати ти како да је користиш. Ти, девојчице,
научићеш да радиш с лековитим биљем и земљом.
Да ти мушкарци не нађу очигледнију намену.
Господине, шта би могли да вам понудимо у замену за оброк?
Појели бисте га да није било нас. - Не уживам у зечетини.
Шта хоћете од нас онда? - Немате ништа што ми треба или желим.
"Доброта је сама по себи награда. Али окрутност је самонанесена рана.
Зли зарађују за живот обманом, али они који сеју праведност
побраће истинску награду. Они који раде оно што је исправно,
живеће добар живот. Они који чине зло умреће."
Али сви умиру. - Тако је. Али не одмах.
Једите колико можете, и напунићу обома по корито.
Дечак је толико прљав да би могао да прође као компост
да није његових беоњача.
Да ли је безбедно веровати некоме ко се појави тачно тад кад ти треба?
Или пре ће бити да је чекао,
умотан као змија?
Идите на запад пуна два дана и ноћи. Држите се пута који сам вам нацртао,
и наћи ћете оно што тражите.
Скренете ли с пута, очекујте да сретнете вукове.
У том случају, не стајте да разговарате с њима. Веома су шармантни и лепи,
али ужасно воде разговор.
Зашто нисмо могли остати тамо где смо били с ловцем?
Да је хтео децу, претпостављам да би направио своју.
"Направио"? Од чега? - Морам ли све да ти објашњавам?
Али мајка нас није направила. Донеле су нас птице кроз прозор.
У праву си, Ивице. Каква будала сам била све време.
Готово? - Да, и још сам гладан.
Само природан исход што једеш толико.
Да ли се добро сећаш оца?
Не, не баш.
Испричај ми бајку опет. Ону о Лепом детету
с малом ружичастом... - Не сад.
Превише је страшна, и почећеш да видиш ствари које нису ту.
Неке ствари које вероватно јесу. - То ми није страшно.
И помаже ми да заспим.
Марице, плашим се.
Ничег и никог нема тамо.
Марице.
Стално покушавах да кажем својој мајци да могу видети ствари,
као да сам сањала кад сам била будна.
Али она ми је увек говорила да то задржим за себе,
и да девојчице никад не би требало...
Шта до ђавола радиш? - Вежбам за кад сретнемо шумаре.
И рекла си "до ђавола."
То вежбање ствара непотребну буку!
Извини. Гладна сам.
Ја сам гладнији од тебе.
Јер си прасе. - Ти си веће прасе.
У праву си. Јесам.
Кад ћемо опет јести?
Марице?
Марице, мртав сам гладан.
Личи на печурку. - Да. Али разликују се
једне од других као и људи.
Ова је можда непријатељски настројена. - Откуд знаш?
Претпостављам да их можемо питати.
У сваком случају, сви смо ту и драго ми је што смо се упознали.
Били смо предуго без хране.
И да будем сасвим искрена и отворена поводом тога, мислили смо,
веома озбиљно, да вас поједемо.
Па ми реците, чудна мала створења, да ли сте фина, или не?
Шта је рекла? - Колико год чудно звучало,
мислим да је рекла: "Поједите ме."
За мном.
Дођи да ме нађеш.
Прати ме, сестро.
Марице, је ли то тамо?
Ако није, нисмо ни ми.
Можеш ли да намиришеш то?
Марице, мирише на торту.
Пусти ме!
Марице, мирише на торту, и не могу да се одупрем.
Марице, треба ми храна.
Остани ми на видику. - Имају тобоган.
Међутим не видим децу. - Такође мирише на сланину, знаш.
Погледај кроз прозор или тако нешто.
Дакле? Шта је тамо?
Само рај.
Шта?
Марице, погледај!
Ивице.
Брате!
Ти мора да си сестра о којој сам много тога чула.
Пажљиво с тим, драга. Не бих волела да покренеш нешто што не можеш зауставити.
Нисмо имали намеру да крадемо од вас, госпођо.
"Госпођо"? Мислиш да сам удата?
Јеси ли видела куглу и ланац код моје пете?
Али реците ми како сте доспели у моју шуму
тако слатко без пратње? - Нашу мајку су снашле невоље.
Обично је то прво што мајку снађе. - Моја сестра хоће да иде у самостан.
Ћути. - Чисто сумњам да је самостан место
за девојку чије кости одишу акцијом,
чак иако једва да има меса на тим костима од акције.
Зар не очекујете госте? - Госте? Радије бих да имам бубашвабе.
Само проверавам, да будем сигурна да нисте вашљиви
пре него што ставите главе на моје јастуке.
Довољно си чист.
Сад, једите. И одморите се.
Кревети су вам већ намештени. - Хвала.
Али заиста, остаћемо кратко, међутим морамо наставити даље.
Млеко, добро је за косте.
Коса овде, коса тамо.
Превише сам халапљива, очито.
И превише си брбљива, очито.
Моја мајка, убила ме је.
Моја мајка, појела ме је.
Каква лепа птица сам ја. Каква лепа птица сам ја.
- Не!
Ваш доручак.
Нећеш говедину ујутро, лепотице? - Не, хвала, госпођо.
Она може задржати све поврће на свету,
док ја једем само месо и растем јак као во. - Ојачаће она довољно.
Баш као и во, са својим костима сазданим од поврћа,
вуче кола и дебелог човека који седи у њима.
Још једна се сломила. - Могу ли вам помоћи око тога?
Молим, драга? - Само кажем, у замену за вашу великодушност,
могу вам понудити да ја будем та која ће се спустити на под.
То је нова идеја. - Умем да печем и перем веш,
поспремам кревете, и бринем о животињама којима је то потребно.
А ја могу да цепам дрва. - Може да научи. - Могао бих.
Обично немам обичај да запошљавам децу,
али у овом случају то ми делује поштено. - Само док не кренемо опет
да нађемо нешто трајније. - Радићемо с шумарима ускоро.
Чини ми се да ће шумари морати да сачекају мало.
Ко нађе, његово.
Клизна врата с твоје десне стране.
Цеђ и сирће на оној полици. Сапун од животињске масти, тамо.
Оштрицу оволико високо, онда је спусти полако.
Веома добро. Чим схватиш,
можеш да пређеш на остало у шупи.
Боже. Прави си даса.
Ништа овде не изазива кијање. Иако имаш црвене образе,
хвата те дрхтавица. Ево, да ти покажем нешто.
Корен сладића, бели лук, невен,
лиштај јеврејска брада, хајдучка трава, козинац, и коначно мачја канџа.
Ево.
Шта? - Попиј то.
Ја не... - Сутра ћеш бити као нова.
Ако не сутра, онда убрзо. У сваком случају, начинићеш први корак.
Одвратан мирис је само ружан чувар капије испред палате чуда.
Заустави се код њега код капије, или погледај шта се дешава унутра.
Идеш са мном.
Глупо дрвеће.
Ући ћеш у штос.
Немојте никад заборавити, краљ је уплашен, и треба да буде.
Јер краљица може урадити шта пожели.
Марице, гола је.
Ти си на реду.
Долази олуја. - Не. - Ћути.
Био сам напољу цео дан. Знам како кишни облаци изгледају,
а није било ниједног. - У сваком случају,
унела сам ти секиру да будемо сигурни.
Откуд знате? - Јер жене често знају ствари
које не би требало. Зар не, Марице?
Марица није жена. - Није? А ако није?
Шта је?
Да ли је она змија? Жаба? Свиња?
Немој да нас гледаш.
Немој да нас гледаш овде.
Доле у нашој рупи у земљи.
Остарили смо овде доле.
Немој да нас гледаш.
Немој да нас гледаш овде. Доле у земљи.
Остарили смо овде доле.
Немој да нас гледаш.
Да ли су снови које сам сањала
само резултат прејаке хране пре спавања?
Да ли су они били порука? Упозорење?
Да ли сам пропуштала прилику да саслушам себе?
Било би мудро да одемо како не бисмо злоупотребили гостопримство. - Шта?
Да одемо? - Да.
И да наставимо к шумарима, као што смо рекли да хоћемо.
Нашли смо посао овде које треба да се обави. Вероватно си приметила храну.
Нешто није у реду овде. - Али тако је пријатно.
Али реци ми шта се крије иза те пријатности.
Овде има ствари, лоших ствари. - Какве лоше ствари?
Изобиље, под један. - Шта то значи?
То значи "превише." Има превише, и то није како треба.
Где су животиње? Одакле јој млеко?
Одакле јој силни колачи?
Има заробљених душа у овој кући, или испод ње.
Али зашто увек видиш проблем? Нешто иза или испод? Нешто скривено?
Јер је свет велики и лош.
Безбедни смо од света сада. Зар ниси то хтела?
Можда ме сутра можете послати по намирнице.
Мајка каже да имам око за добру робу. - То неће бити потребно.
Шљиве само издрже три дана ван сезоне.
А та шунка је неусољена. Мора да се квари. - Међутим, не.
То!
Ивице, Марице.
Нашла си прљаву, је ли? Превише је натопљена.
Наћи ћеш другу у креденцу у ходнику. Позади.
Кад си то нашла, да ти покажем нешто.
Мисао у твојој глави је: "Иди погледај у шупи."
Наћи ћеш тестере које треба да се наоштре за кости мртвих.
Мисао у твојој глави је: "Иди погледај у шупи."
Наћи ћеш тестере које треба да се наоштре за кости мртвих.
Шта једе својим зубима, али никад се не осећа сито?
Сањаш ли? - Понекад.
Понекад, уопште не спавам. - Будна,
слушаш шуму?
Добро. Ваздух ковитла изобиљем.
Особа само треба да пружи руку у узме га. То је твоја моћ
да видиш шта је скривено и узмеш га.
Мали ум верује само у оно што види.
Изреже мали отвор у облику квадрата, чека да буде узет,
никад се не запита шта управља његовом судбином.
Али ми знамо да смо господари своје судбине, зар не?
Овакве као ја и ти,
ми комуницирамо с Великом даватељком.
Она нам даје семе изобиља, а ми га гајимо у башти.
Ми то уберемо, и с тим, истерујемо правду.
Кажете "ми," али ја нисам пристала ни на шта.
Није на теби да пристајеш или не, лепотице. Већ је у теби.
Можеш или да га држиш успаваним...
Или да дозволиш да се пробуди.
Сад, маст.
Видим да му се свиђаш.
Сад, реци му шта да ради. - "Да му кажем"?
Разговарала си са стварима раније. Знам да јеси.
Шта оно може? - Може урадити више него само да лежи тамо као просуто млеко.
Одлучила си да га пробудиш, ипак. - Али како је...
Мање размишљај, лепотице, и знај више.
Хајде. Чека свог господара.
Кости мртвих.
Узми још један гриз. - Не желим још један гриз.
Чак и да ме угризе, не бих узвратио.
Али ова ти је омиљена, мој мали шампионе. Чак сам нафиловала корицу.
Биће овде и сутра, као што ће и сунце сигурно,
чак и са мање објашњења. - Ћути. Непристојан си.
Ућути и једи своју храну.
Шта радиш с њом по цео дан?
Учи ме. Стварима које би могле да ми спасу живот,
учине живот лепшим. - Она нам није мајка, знаш.
Да, није.
Има много тога да пружи. Не би разумео. Има много дарова овде.
Стално говориш да нема дарова у овом свету.
Да се ништа не даје без да се нешто не узме заузврат. Па ми реци ово,
шта она узима?
Плашим се, и хоћу да идем кући.
Хоћу да видим мајку. - Обоје знамо да нема ничег тамо.
Али дарови? Заборављаш ли?
Заборављаш да треба да се плашиш дарова? - Не.
А прича? "Некад давно, родила се девојчица."
Није то тако. - Али "сви у селу су се сложили
да је била најлепше дете." - Било би ти паметно да ућутиш.
"Испоставило се да има дар..."
Ућути, дечаче. Иначе ћу написати властиту причу.
Марице. - Хоћеш да идеш?
Да ти покажем како.
Марице! Не остављај ме! Марице!
За мном.
Наравно, то је била само ноћна мора.
Жеља да га се отарасим била је веома стварна.
Али да га пошаљем самог у ноћ, то је немогуће.
Ивице?
Дури се напољу, криви снагу дрвећа
због властите слабости. - Он је мали дечак.
Чак и најмањи каменчић отежава ти путовање
чим ти упадне у чизму. Повела си га као терет.
Али ноћас си га се ослободила. - Јесам?
Зар ниси?
Ти му ниси мајка. А ипак, не сећаш се да последњег пута
ниси знала где твој мали дечак може бити.
Не би требало да буде препуштен сам себи. - Можда не.
Али ти засигурно треба да будеш.
Треба да идем у кревет,
да будем будна кад сунце изађе да потражим брата. - Одличан план.
Али плашим се да ме чека немирна ноћ.
Можете ли ми припремити нешто да ми помогне да заспим?
Спремићу ти напитак за спавање. Увек помогне. Спаваћеш као беба...
Као беба у мамином наручју.
Да. Хвала.
Пажљиво с напитком за спавање. Погрешиш ли за лист или гранчицу,
добијеш веома другачији напитак. Супу кошмара.
Лаку ноћ, онда.
Иди. Ово није место за тебе. Иди сад и погледај ме.
Више није било битно да ли сам сањала то или стварно доживела.
Ужас који сам видела испод куће
био је доказ онога што сам већ знала.
Сад сам једино могла да будем смирена и правим се луда,
довољно дуго да је надмудрим. - Немирна ноћ, зар не?
Да ли си осетила ветар који се спуштао с брда
и тресао прозоре које гледају на исток? - Нисам.
Жељени резултат мог напитка за спавање, сигурна сам.
Видела си да има свежег млека?
Видела сам. Њам.
Неки траг од нашег малог бегунца? - Никакав.
Нос и уши биће ми на опрезу. - Идете некуд?
Обично ме природа не дозива, али кад то чини, трудим се да одговорим.
Пази на чајник, хоћеш ли?
Направи ми шољу чаја за кад се вратим. То би било лепо.
И остави ми храну напоље. Можда ћу желети нешто да једем касније.
Благослови дан ако се усуђујеш да пожелиш да се опет родиш.
Нешто сам размишљала, можда је најбоље што Ивица није с нама.
Стварно? - Ускоро ће почети да те се плаши,
као и сви људи ако су паметни.
А страх се веома лако претвара у мржњу.
Боље да те се сећа каква си била, него како ти је суђено да будеш.
Поред свега тога што ми показујете, хоћу ли једног дана бити веома моћна?
Хоћеш. - Хоћу ли имати надмоћ и власт над свим?
Скоро над свим. Морамо прихватити своје слабости.
Имате ли ви неку? Слабост? - Само ону која је узела део мене.
Само ону која је узела део тебе.
А за тебе то ће бити отров. Мораш га прогутати
да не прогута он тебе прво. - Да прогутам отров?
Како ће иначе особа развити отпорност?
Али отров има то својство да ништа у великом, злом свету
нема тако сладак укус.
Шта сте урадили с мојим братом? - Само ти га склањам с пута.
Он је све што имам на овом свету.
Реци то опет и претворићу ти језик у цвет,
да те подсетим колико си лепа и глупа,
привремено, изабрала да будеш.
Или можеш пратити пут који сам ти осветлила.
Радите шта хоћете са мном, али само ако га ослободите.
Али то никад не бих могла. - Али зашто не?
Јер тај мали дечко је твој отров.
Једино је остало да га учиним укусним.
Не смете. - Драга,
не сећам се времена
кад ми је нешто друго било битније.
Завидим ти,
стојиш на прагу властитог искуства, уз све што те чека.
Да будем опет млада.
Фин баланс. Дивим се примени.
Али највише ме интересује зашто,
зашто си покушала да ме успаваш кад има много тога да се уради.
Нећу урадити оно што ме терате да урадим. Нисам као ви.
Створене смо од исте материје, исте прљавштине.
Иначе, како би могла да знаш моју причу ако ти је ја не испричам?
Вашу причу? - Дат нам је исти дар,
иста магија,
баш као и њој,
с њеном малом ружичастом капом.
Откуд знате моју...
Знам која ти је омиљена прича,
али причала си је погрешно.
Тачно је, била је најлепше дете,
и сви су то могли да виде. Али изнутра,
била је покварена до сржи и слатка као сирће.
Чак сам је и ја мрзела, а ја сам јој била мајка.
Јер је од мене узела све.
Уништила би и мене, да је се нисам прва отарасила.
Предала сам је назад тами која ју је створила,
и мислила сам да ће то бити крај тога. Али нисам била у праву.
Остала је са мном.
У мојим мислима, сновима, привезана за мене попут моје сенке,
обећавајући ми увид у моћи које је она имала.
Једино је требало да будем храбра
и да верујем тами. И јесам била,
и веровала сам. И као што је она урадила,
отарасила сам се свега што ме веже. Није остало ништа.
Појела сам своју децу.
Толико гладна сам била да спознам властите моћи,
једва да сам и жвакала. Претпоставила сам да ћу ако се прерушим у старицу
деловати доброћудно и слабо.
Саградила сам нам кућу,
кућу с ваљаном кухињом и трпезаријом.
Могу да их именујем све ако некад будем морала.
Беше Томас, и Изабела, драги Вилијам,
и прекрасна Елизабет, Хари и Сара,
Пол, Кејт.
А сад, само за тебе, Ивица.
Само се ослободи њега и пригрли своје моћи.
Какав сладак дечак.
Сладак и пуначак, и леп. - Где је он?
Где ми је брат?
Остани на кратко, у реду? Ко зна, можда ћеш чак и уживати.
Само се надам да си гладна.
Време је да спаваш, душо мала.
Иди да пољубиш сестру за лаку ноћ.
Брате, чуј ме. Знам да си тамо унутра. Извући ћу те напоље.
Иако си заслепљен, видећеш моје лице опет.
То ти је моје вечно обећање.
То је довољно. Сад горе у кревет.
Какав добар дечак.
Шта ти је живот.
Ивице, држи се!
Ивице!
Марице. - Ћути.
Добро си. И бићеш добро, све док се ја будем питала.
А она? - Она више не живи овде.
Марице, плашиш се.
Чега?
Света?
Не...
Само себе.
Увек ћеш имати део мене, брата.
Део мене, који ти ниси узео, али који сам ти радо дала.
Он ће отићи с тобом кад одеш.
Кад одем? Без тебе?
Да.
Прича коју смо делили сад се раздваја на 2 дела,
и крећемо различитим путевима.
Твоја ће те одвести ономе што треба да нађеш.
Мене ће моја носити.
Рекла сам му да се добро брине о теби. Постараће се да стигнеш безбедно.
Марице, видећеш ме опет.
Али у сваком случају, куда ме води?
Није било тешко да га пустим да оде. Ако ће наћи свој пут,
не смем га спречавати,
као што ни он не би требало мене.
Јасно ми је да је барем била у праву поводом тога.
Пустила сам га да нађе сопствену причу,
и властиту храброст да је проживи,
као што и ја крећем да проживим своју.
Имам властиту моћ да негујем. Помоћи ћу јој да расте,
и верујем да ћу знати шта да радим с њом.
Знам да је избор мој.
Могла сам њоме да храним таму, или да јој дам много светлости.
Погледала сам, видела, и разумела.
Тамничарке више нема и њене ватре су угашене,
они су били слободни да оду,
и буду спокојни.
И ја сам била слободна.
Да се вратим и никад се не осврнем, или да останем и саградим нешто ново
на темељу свега што је уништено.
Знала сам да ће ми се пут открити,
и само је требало да будем храбра
и да верујем себи.
И јесам храбра. И вероваћу себи.