Като бяхме малки, плувахме тук.
Надявам се Вера да не е отишла.
Напълно забравих за плъховете.
Какви плъхове?
Много са.
Определено не трябва да ходим във... Не!
Вера!
Махни се от водата, има плъхове!
Вера!
Чакай ме!
Виктор!
- Няма плъхове тук!
Идиот!
Какво става с теб и Виктор?
Какво да става? - Хайде.
Сладък е. - Сладък?
Вниманието те прави арогантна.
Спри!
Замръзнах!
Ето.
Хайде, трябва да се връщаме.
Наистина ли се налага?
Мама и татко ни чакат. - Винаги го правят.
Влудяват ме! - Дай им шанс, Вера.
Сериозен съм.
Ще опитам. - Точно така.
Хайде, Вера!
От плъховете!
Съжалявам, Виктор. Очаквах да се паникьосаш.
Не очаквах да скочиш в езерото.
Знаел си за това!
Татко искаше да имаш това.
Заговорили сте се! - Вера, това е просто пиано!
Вера, виж изненадата си.
Исках да ти кажа, просто нямаше как.
Г-жа Елинджър дойде, за да чуе как свириш.
Казаха ми, че е красива.
Хайде, скъпа.
Покажи ни какво можеш.
Боже. - Вера.
Вера, извини се!
Ако не ми покажеш уважение,
поне го покажи на гостите ни!
Не искам пиано. Знаехте, а все пак го купихте.
Не искам да ме тормозите. - Купувам й най-скъпото, а я тормозя.
Баща ти искаше да си щастлива. - Можеше да платите година в Оксфорд!
Започва се...
Казахте, че не можете да си го позволите.
Не мога да губя пари! - Артър!
Вера, нямах това предвид... Вера, ела тук!
Хвърлих нещата си.
Вземи ги във фабриката, не ме интересува.
Спри. Не искам да ставаш интелектуалка.
Така няма да намериш съпруг! - Не искам съпруг.
Колко пъти да го казвам?
Съжалявам, че нямате дъщеря, която да копнее за съпруг!
Няма да се омъжвам!
Нито сега, нито никога!
Всичко е ясно, тогава.
Тед, беше ми приятно. - Роналд!
Радвам се да те видя. - Г-н Бритън.
Роланд, чухме страхотни неща за теб.
Мога ли да помогна? - Изплаши ме!
Не, благодаря.
Искам да съм сама.
Притеснявам се за книгите.
Не съм виждал някой да ги хвърля така.
Уърдсуърт, Шели.
Горкият Байрън.
Тези романтици няма да ти помогнат.
Не се притеснявай, не ми влияят.
Видях по-рано.
Съжалявам, че дойдох в неподходящо време.
Разбирам, че ти е забавно. - Не.
Да, вече измисляш разказ за приятелите ти в училище.
Съжалявам за думите си.
Не помислих как може да се почувстваш.
Определено не заслужаваше това, което направи.
Поне имаш пиано.
Поне се зарадвай.
Може да ми благодариш.
Хайде, Тед, изсвири Аш Гроув.
Аш Гроув!
Готов ли си? - Да.
Много добре.
Здравей.
Учиш.
И какво? - Нищо...
Успях на изпитите в Оксфорд. Техниката е важна, мога да ти помогна.
Като го научиш, ще ти е лесно.
Като масонска тайна, предадена от учител на момче.
Учителите ми не бяха толкова добри.
Направих всичко сам.
Аз ще направя същото.
Това са само три години обучение, татко.
Жените дори не получават диплом от Оксфорд.
Какъв е смисълът тя да ходи?
Това е всичко, което тя иска.
Наистина го желае.
Три години допълнителни разходи.
Съгласявам се с нея.
Ами изпитът?
Няма ли да се нуждае от обучение?
Тя сама се обучава.
Не бих го искал, ако знаех, че тя няма шанс.
Винаги е била страхотна.
Вера?
Добре, уреди всичко, щом искаш.
Благодаря ти, татко. - Просто се настрой.
След това ще видим.
Сега ми посвири на пианото.
Внимавай!
Красиво е! Какъв късметлия!
Да, но учебната година скоро ще започне.
Живей в момента, Тед.
Още един семестър и всичко ще свърши.
Обезсърчително е да виждаш целия си живот пред теб.
Поне няма да те погребат жив в Бъкстон.
Занимаваме се със суфражетка, нали?
Ще бъда такава, ако имам възможността.
Предполагам, че си шокиран.
Говориш с грешния човек. Роналд те подкрепя.
Майка ми се възхищава.
Тя е писател, пише за вестниците.
Издържа цялото семейство така.
Надявам се нямаш против.
Не сега. - Нямах представа.
Може би си направила заключение за мен.
Взаимно е.
Знам доста неща за теб.
Намерих стихотворение на двора.
Стихотворение? Нека погледнем.
Върни ми го!
Не е нищо особено.
Не знам за другите, но бих искал да пийна нещо.
Да, нека се върнем в къщата.
Не знаех, че е тайна.
Не казах, защото ми хареса.
Наистина ми харесва.
Невъзможно е да ти го кажа.
Напротив.
Не...
А ако ти кажа, че искам да бъда писател?
Дори мечтая да изкарвам прехраната си така.
Аз също искам да пиша.
Но майка ми ме засенчва.
Добра ли е?
Как е успяла?
Упорита е.
Трябва да се запознаете.
Трябва да пишеш.
Наистина.
Никой не го е казвал преди.
Хайде, ще изпуснеш влака!
Роналд, тръгваме! - Мамка му!
Не искам да тръгвате. - Имаме цялото лято!
Трябва да хванем влака!
Някой виждал ли е големия, черен куфар?
Чао. - Чао.
Виктор, хайде!
Не забравяй тенис ракетата!
Ще ми се да останеш.
Прочете ли стихотворението?
Разбира се. - И?
Добре изработено е.
Но?
Сухо е, все едно не си излял душата си на хартията.
Не намерих теб в него. - Уверявам те, че е мое.
Разбира се, нямах това предвид... - Роналд, хайде!
Вера!
Хайде, скъпа.
Да вървим.
Чао! - Чао, мамо!
Благодаря!
"Едуард, прати ми новини за Роналд Лейтън.
Кажи му, че ми беше приятно да се запознаем.
Мисля, че го обидих, Едуард.
Знаеш, че мога да съм най-лошият си враг."
Едуард каза, че би искала да ти пиша директно.
Постави ми предизвикателство, което ще изпълня.
Надявам се да намериш повече чувство тук.
"По дългия, бял път, по който вървяхме заедно,
долу, между сивите хълмове и цветята,
ти изглеждаше кафява и мека, като конопарче.
Странстващата ти коса имаше слънчеви лъчи.
Целият април блестеше в теб."
Следваща спирка - Оксфорд!
Великият камък с цвят на мед!
Красиво е. - Това е площадът, скъпа.
Нямаме подобни неща в Бъкстон.
Оттенъкът е различен.
Това там сигурно е Броуд Стрийт.
Там, накрая.
Внимавай, колелата са навсякъде.
Вера, насам. Ето и кон.
Изглежда потайно, нали? Насам.
Какво? - Хайде.
Знам, че ще стоиш само две нощи, но в Оксфорд става студено.
Донесох ти дрехи, за всеки случай.
Лельо, моля те. - Обещах на майка ти да те наглеждам.
Тревожи се. Използвай чорапи.
Изгубихте ли се?
Тук съм за изпита.
Портиерът е там, той ще ви насочи.
Благодаря. - Аз съм лелята на Вера, Бел.
Ще остана наоколо.
Приемен изпит ли провеждаме, или бал?
Притеснявам се за латинското есе.
Учителят ми е убеден, че Върджил ще се падне.
Есе?
Започнете.
Извинете!
Относно латинския... - Какво има?
Не знаех, че се изисква есе. - Пише го ясно.
Сигурно съм го пропуснала. Нямах учител.
Подготвих се сама.
Все пак пишеше, г-це...
Бритън.
Написах го на немски. - Немски?
От там, откъдето идваш може да са еднакви,
но тук не е така.
Вече ме съдите.
Мислите, че съм несериозна, но не е така.
Мисля, че имаш желание да се откроиш.
Да.
Лек ден, г-це Бритън.
Следващата ни среща ще е в сряда.
Страхотно. Малко сме се забавили...
"Едуард, беше ужасно.
Мечтите ми свършиха и никога няма да избягам от Бъстон.
Роланд не ми отговори на последното писмо.
Може би е имал задни мисли.
Слава Богу, че има на кого да се доверя."
Трябва ни повече късмет.
Вера, побързай!
Не може да закъснеем за парада на Едуард.
Боже, днес ще има само реч.
Не знам дали това е достатъчно добро.
Разбира се, че е.
Не.
Какво пише в писмото?
Хайде, Вера, не крий неща от мен.
От Оксфорд е.
Мислех, че може да е от момчето.
Не казвай на татко. - Добре.
Тази е перфектна.
Какво мислиш, скъпи? - Татко?
Какво?
Да, перфектна е.
Това ли е правилният отговор?
Още една година, още една училищна реч.
Изпращайки гордите ни курсанти към живота,
казваме, както винаги,
бъдете силни, лоялни и смели.
Бъдете лоялни към себе си, приятели и познати.
но преди всичко, лоялни към родината си,
бъдете готови да служите на Империята.
Ще отидете в широкия свят,
богат на стойностите на това училище.
Използвайте ги, за да принесете към нацията си.
Много от вас ще отидат в университет.
Очакваме с нетърпение да видим как се отличавате там,
очакваме да поддържате стандартите...
Преди да дойде тук... - Резултатите ми от Оксфорд.
Хайде.
Никой няма да ни безпокои тук.
Знам какво ще пише.
Може ли аз?
Влязла си.
Ела тук!
Пише, че трябва да упражняваш латинския.
По-добре кажи на Роланд.
Мислиш ли? - Давай.
Това е сестрата на Едуард, Вера.
Как си? - Приятно ми е.
Не знаех, че Едуард има сестра. Приятно ми е, скъпа.
Изглеждаш щастлива.
Имам място в Съмървил.
Изведнъж се превърна в интригуваща, млада дама.
Какво мислиш, Роланд?
Извинете, трябва да кажа на родителите ми.
Извинете и мен.
Вера, изчакай.
Може ли да поговорим?
Моля те.
Страхотни новини! - Няма нужда да го казваш.
Съмървил е доста...
Ако искаш само приятелство, нямам против,
предпочитам ясността. - Срокът беше изтощителен.
Изпити, завършването е доста изтощително.
Майка ти не знаеше, че съществувам. - Това е самозащита.
Държа го с мен.
Защо не ми отговори? - Може би бях нервен.
Не съм добър с думите.
За някой, който иска да е писател...
Когато отидем в Оксфорд ще се виждаме всеки ден.
Ще се съсредоточа върху работата. - Ще имаш нужда и от почивка.
Както и придружител.
Кученце, роб...
Вера, нека се споразумеем.
Без повече страх.
Вера!
Какво става?
Не се прави така.
Г-жо Бритън, искам разрешение, за да видя Вера отново.
Като придружител.
Ще видим.
г-н Лейтън...
Забавете!
Извинете.
Мисля, че я изгубихме.
Ти си доста лоша.
Ще ни докладват!
Майка ми няма да се изненада. Мисли, че има много странна дъщеря.
Не странна, а интересна.
Никога не съм знаела към какво принадлежа.
Трябва ли да е място?
Не знам какво да ви кажа!
Наистина не знам!
Краката ме болят. Нека си починем.
Вестник!
Обратно броене до войната.
Благодаря, мадам. - Добър ден.
Ето, сър. Днешните заглавия.
Момчетата ми ще се запишат първи, опашката ще е дълга.
Не мисля, че има момче в страната,
което не иска да смаже Кайзър.
Мисля, че войната ще приключи бързо, ако въобще се случи.
Да?
Трябва ми помощта ти.
Какво? - Говорих с татко за войната.
Вече?
За това сме обучени, аз съм офицер - кадет.
Татко е обичайно спокоен.
Каза, че би поставил пистолет към главата си, вместо да ме пусне.
Всичко се случва толкова бързо.
Момчетата от града вече са се подписали.
Как ще изглежда, ако не съм с тях?
Ще говоря с него.
Спокойно.
Обещавам.
Защо си толкова весела? - Не съм.
Не мисля, че Роланд ще отиде.
Не губи ума си по него. - Защо?
Не!
Казах не!
Във вестниците пише, че ще е кратка.
Знам повече за войната от теб,
уверявам те, че никога не е кратка.
Ако вярваме на това от началото, ще стане точно така, нали?
Може дори да няма сблъсъци.
Той е само на 18!
Какво ще каже, когато всички подпишат, без него?
Позволи му да бъде мъж.
Няма да ти прости.
"Скъпи Роланд, сега сме във война.
Ужасно ли е да съм толкова развълнувана за Оксфорд?
Ще хвана влака в 02:20
в четвъртък, ще пътувам сама.
Ще се срещнем ли в Лестър?"
Къде е багажът ти?
Седни, трябва да ти кажа нещо.
Какво има?
Няма да ходя в Оксфорд, Вера.
Подписал си.
С четвърти отряд на Норфолкс съм. Ще се присъединя утре.
Утре?
Как?
Едуард все още чака, както и другите.
Чичо Тео е военен.
Има връзки.
Накара ли те? - Не, аз го помолих.
Вера, трябва да отида.
Колко поколения имат възможност да видят такова нещо?
Не може другите да правят задълженията ми.
Ще бъда в Норич, дори не е активна служба.
Не би ли искала?
Ще има месеци обучение.
Дотогава може всичко да свърши.
С Тед ще дойдем в Оксфорд през новата година.
Не е ли странно...
Аз отивам в Оксфорд без теб или Едуард.
Г-це Бритън, изненадана съм да се видим тук.
Предвид това, че нямах учител. - Да, така е.
Показала си оригинален ум.
Дисциплината е съвсем друг въпрос.
Оксфорд е всичко, за което мечтахме.
Ако беше с мен, за да видиш, Роланд.
Искам да напуснеш армията,
но не мога и няма да го направя.
Отказаха на Виктор, заради лошото му зрение.
Едуард ще се присъедини към Шерууд Форестърс скоро."
Сърцето ми подскочи, когато го видях.
Малкият ми брат изведнъж порасна."
Погледни се, Вера! Студен в Оксфорд!
Как си? - Много добре!
"Поне знам, че сте в безопасност на английска земя."
Ще вземат ранените този следобед.
Всичките легла трябва да се преместят в трапезарията.
След това кажи на Матрън, че може.
"Тръгвам от Франция в четвъртък, 01:30 ч.
Потвърди, че можеш да дойдеш."
Не може студенти да флиртуват извън Лондон.
Не е флиртуване.
Трябва да работим повече от мъжете, г-це Бритън.
Трябва да сме два пъти по-добри от тях!
Иначе какъв е смисълът за борбата,
за да докажем, че заслужаваме диплом?
Искам да се сбогувам с някого.
Може би вече имате някой във войната.
Брат ми.
С чорапите изразявам най-добрите си способности.
Но това е война за теб, нали?
Мъжете се бият, а ние оставаме и плетем.
Ще се върнеш ли за ден? - Да.
Ще имаш ли придружител?
Да.
Благодаря.
Колко време имаме? - Около час.
Каза, че няма да ходиш във Франция!
Поисках трансфер.
Искаш да видиш смъртта, нали? - Не!
Права съм! - Вера, моля те.
Болен си, имаш треска.
Дори не мога да ти се сърдя сега!
Не е ли красив в униформата?
Вземи това, скъпи. Ще успокоят треската.
Благодаря.
Не, не ставай. Аз ще го взема.
Съжалявам.
Не исках да бъда груба.
Разочаровах те. - Не.
Имам лошо предчувствие.
Искаш ли захар?
Грипът е навсякъде!
Прочетох във вестника.
Наричат го "испански грип."
Имаш висока температура,
след това припадаш и...
Всички да се качват!
Съжалявам, тук е заето.
Ще се върна.
Вече трябва да тръгваш?
Сбогувайте се и излизайте.
Роланд! - Вера!
Роланд?
Вера!
Пиши ми. - Разбира се.
Пиши ми! - Ще ти пиша.
Обичам те.
Вера!
Виктор?
Роланд поиска да дойда. Имаш нужда от приятел.
Благодаря. - Нека седнем.
Как си? - Каква бъркотия!
Не мога да остана тук.
Не и сега.
Трябва да направя нещо. - Какво?
Не знам.
Медицинска сестра?
Търсят доброволци.
Роланд няма да умре млад.
Роден е, за да помогне на света.
Мислиш ли? - Убеден съм.
Благодаря, че си тук.
Съжалявам, ако те нараних. - Моля те...
Всичко е наред. Няма нужда.
Срещнах момиче.
Чудесно!
Радвам се! Как се казва?
Моли. Страстна е.
Тя е тук, нали?
Значи е по-голяма късметлийка от мен.
Има телеграма за Г-ца Лоримър, колеж Съмървил.
Благодаря.
Разбирам притесненията,
но съм сигурна, че ако погледнете списъка, дадох всички романи,
които ще ви помогнат.
Благодаря, г-це Лоримър. - Няма проблем.
Последни новини от войната!
Благодаря.
Защо искаш да станеш медицинска сестра?
Имат нужда от доброволци. - Сигурна съм, че има жени,
които не искат кариера в Оксфорд. - Трябва да направя нещо!
Не мога да остана тук, потънала в книги.
Не знаеш истината за това, г-це Бритън.
Мнението ти е просто мнение, запомни това.
Не исках...
Кризата има нужда от хора, които да устоят на всичко.
Как може да откажеш възможност, за която си работила толкова упорито?
Убедена ли си, че искаш това?
Да.
Знам какви видение са ви довели тук и се радвам, че е така.
Но тук трябва да ги оставите.
Не сте ангели, които бършат веждите на признателните мъже.
Вие сте работници и ще правите това, което се изисква,
без значение колко е мръсно или глупаво.
Ясна ли съм? - Да, сестро.
Ръце.
Маникюрите не се толерират.
Особено от тези, които са от слонова кост.
Ако има проблеми, вратата е там, може да напуснете.
Задълженията започват в 07:00 ч.
Кой е стерилизирай инструментите? - Аз, сестро.
Мислиш ли, че е правилно? - Да.
Така мислиш?
Ами тези.
Забравила съм. - Забравила си?
А ако някой ги използва, без да знае?
Съжалявам. - Излагаш човешки живот на риск!
Мислех, че си интелигентна.
"Сестрите тук знаят, че идвам от Оксфорд, Роланд.
Искат да ме пречупят.
Не знаят, че колкото повече опитват, ще съм по-благодарна.
Правя всичко, което запълва времето, докато чакам новини от теб."
"Убиха един от моите мъже.
Взех нещата от джоба му
и ги завързах на кърпичката, за да се върнат при някого.
Те са повече от разкъсано писмо,
молив, и парчета."
"Моля те, не ме лъжи, Роланд.
Не се опитвай да не ме нараниш.
Не се боя от реалността.
Въображението ме ужасява много повече."
Може да го пратим в това състояние.
Ще виждаме още от това.
Щом толкова искаш, Бритън, ти го направи!
Вера!
Какво каза?
Сестро...
Ето я и нея.
Изглеждаш изтощена! Какво ти причиняват тук?
Добре съм.
Вера, това е Джефри Търлоу, приятел от батальона.
Няма ли да тръгваш от Франция?
Все още не.
Съжалявам, прости ми.
Удоволствието е мое.
Миролюбив войник? - Или пък страхливец.
Глупости. Джефри иска да е свещеник, изисква смелост.
Спасен от войната, представи си.
Ще тръгваме ли? - Къде?
Не ти ли каза? Роланд е в отпуск.
Не, той...
Дойде и спа в продължение на 20 часа.
Не каза нито дума.
Там е, до брега.
Извинете ме, ще отида да го видя.
Нека им дадем момент.
Роланд?
Трябва да се върна след три дни.
Погледни гледката!
Офицерът се върна!
Вик! - Радвам се да те видя!
Радвам се да те видя! - Това е Джефри Търлоу.
Приятно ми е.
Браво!
Лошо е, когато трябва да ремонтираш жицата.
Пълзейки по корем в калта и дъжда.
Бях един ден с офицер Харисън.
Бяхме близо до германците и можеше да чуем как шепнеха.
Беше ли изплашен? - Нямах време да мисля за това.
Харисън е добър човек. Поканих го да остане,
но не иска отпуск. Каза, че прави мъжа мек.
Господ е забранил да сте мекушави.
Ако можех да отида там...
Не мисля, че бих искал да се върна.
Не знаеш нищо за това.
Нека вземем чай.
Беше излишно!
Тогава ми говори, иначе как да разбера?
Може би не можеш.
Пратих ти стихотворения. Не знам дали си ги получил.
Не мисля.
Ти писа ли?
Стихове?
Боже...
Роланд?
Съжалявам...
Съжалявам.
Роланд!
Роланд, погледни ме!
Погледни ме!
Тук съм!
Това е истинско!
Почувствай го!
Тази...
Тази част от теб...
Не я унищожавай.
Може вече да я няма.
Не.
Не е.
Обещавам.
Братът на Харисън се върна от отпуск сгоден.
Десет минути след това главата му остана на парапета,
гръмнаха го в главата.
Бях до него, когато стана.
Отпускът те прави мекушав.
Няма нужда да се женим.
Или пък да се сгодяваме.
Може би трябва.
Не сме искали това.
Представи си го.
В бяла рокля...
Слънчев ден, стара църква...
Всички, които обичаме...
Шампанско. - Торта.
Няма как да бъде по-добре от това!
Омъжи се за мен, Вера, следващия път, когато се прибера.
Добре.
Да.
Страхотен си. - Благодаря, майко.
Успех. - Чао, Джефри.
Внимавай.
Не се притеснявай.
Джефри, грижи се за себе си.
Ще го направя. - За малко да забравя.
Грижи се за музиката ми.
Татко... - Сине, на добър час.
Всички да се качват!
Внимавайте. - Успех, Едуард.
Ще пишеш, нали?
Разбира се.
Вера...
Кажи на баща ти да побърза.
Татко.
Татко?
Движение!
Трябват ни 200 легла до обяд!
"Добри новини. Одобриха отпуска ми за Коледа.
Ще се прибера, за да те направя моя съпруга.
Имам изненада, мисля, че ще ти хареса.
Ще я видиш, като се видим.
Назначен съм на щаб 5 км зад боевете.
Ще бъда тук, докато напусна. Всичко е наред, Вера."
Скъпа.
Как изглеждам? - Добре.
Жалко, че Едуард не дойде, за да бъде шафер.
Ето я и нея.
Изглеждаш чудесно.
Остана половин час.
Ще посрещнем г-н и г-жа Лейтън в църквата.
Той ще бъде уморен от пътуването.
Вера Бритън? - Да.
Телефонно обаждане.
Сигурно е той.
Надявам се, че няма да закъснее.
Насам.
Роланд?
Ало?
Вера, Роланд...
Роланд е мъртъв.
Роланд е мъртъв, Вера.
Това е...
От офицер.
"Починал е от раните си в Лувънкорт."
Какво е правил там?
Не трябваше ли да е отзад?
Пратили са го там, за да помогне.
Нищо не пишеше във вестниците.
Оправял е някаква тел.
"Застрелян от снайперист в 02:00,
докато изпълнява задълженията си.
Закаран е направо в Лувънкорт.
Починал късния следобед.
Благородна и безболезнена смърт."
Минало е време, след изстрела.
Какво е станало?
Безболезнено.
Мъжът трябва да знае.
Обожаваше това.
Защо нямаше съобщение?
"Без повече подробности, около смъртта на лейтенант Лейтън.
Невъзможно е да му се помогне."
Извинете, къде мога да намеря Джордж Катлин?
Там е. - Благодаря.
Аз съм Вера Бритън, годеница на Роланд Лейтън.
Офицерът не иска посетители днес.
Писах ти. - Да, благодаря за това.
Съжалявам... - Няма какво друго да допълня.
Видя ли Роланд там?
Беше бързо и безболезнено.
Всички го казват, но е живял часове, след като са го простреляли.
Съжалявам за загубата.
Разбирам. Страхуваш се, че ще вдигна скандал.
Защо ти са си пратеникът
на семейство, което не си срещал? Искам истината!
Това е нещото, което мога да направя за него.
Може ли да ни оставите?
Раната беше в корема.
Оперираха го и опитаха най-доброто.
Бях в леглото до него, но той нямаше шанс.
Каза ли нещо? Има ли съобщение?
Болката беше твърде голяма. Всичко друго беше невъзможно.
Разбирам.
Това обяснява всичко.
Той...
Беше ли пострадал?
Чакахме морфин.
Пристигнаха ли? - Получи доза, малко преди края.
Каза ли нещо?
Моля те...
"Леженето на онзи хълм в продължение на шест дни ме направи корав."
Съжалявам, че няма никакъв смисъл.
Благодаря.
Няма да го забравя.
"Скъпи Виктор, срещнах офицерът...
Той потвърди това, което казаха колегите на Роланд.
Смъртта е била благородна и безболезнена.
Утеши се с това, когато напуснеш Франция."
Върнали са комплектът на Роланд.
Защо?
Изхвърли го!
Чакайте!
"Виолетките от Плъг Стрийт Ууд са сладки, пращам ти ги зад океана.
Трябва да са сини, но са червени, заради напоената кръв.
Пораснали са около главата му. Трябва да са сини.
Виолетките от Плъг Стрийт Ууд, помисли какво означават за мен.
Живот, надежда, любов и теб.
Не видя как растат, където лежи тялото му.
Скриват ужаса от дена, така е по-добре.
Виолетките зад океана, за нашата скъпа земя.
Пращам тези, като спомен, знам, че ще разбереш.
Трябва да вярваме, сестро.
Животът му не беше ненужно пропилян.
Това, което той направи трябваше да се свърши.
Типично за Роланд, той беше доброволец."
Сестра Бритън!
Някой те търси.
Кой е там?
Кой е? - Виктор!
Вера! - Не знаех!
Какво облекчение.
Одеялото ме влудява, боцка.
Ще го оправя.
Моли знае ли?
Искаш ли да й се обадя?
Няма Моли, Вера.
Не е имало.
Не исках да ме съжаляваш.
Ще имам посещение от офицер,
който е загубил и двете си очи.
Ще ми разкаже за Брайл. - Това е Виктор, който познавам!
Винаги оптимистичен. - Да.
Вдъхновяващи истории за проклетите.
Ами ти, все още ли пишеш?
Това...
Принадлежи към друг живот.
Мислех си и...
Искам да се грижа за теб.
Сега трябва да сме заедно.
Нали?
Трябва ти някой,
а Роланд би искал това.
Горката Вера...
Предлагаш ли ми?
Да.
Ще откажа.
Бритън, търсят те!
Обади се преди час.
Каза, че е имало шум в главата му.
Беше бързо.
Съжалявам.
Виктор...
"Радвам се, че си била близо и си видяла края.
Споделяме паметта им, Вера.
Това е най-важното.
Този спомен няма да се забрави.
Знаеш, че те обичам,
и това, че ще направя всичко, което ти поискаш.
Аз съм твой слуга, както и на брат ти."
Реших го.
Франция?
Там са боевете...
Опасно е.
Ще бъда зад фронтовата линия.
Трябва да съм възможно най-близо до Едуард.
Събирах някои неща...
Може да ги занесеш във Франция.
Последният буркан на готвача.
Както и крем.
Да не се напукат ръцете ти.
Не забравяй и за лактите ти.
Защо ли съм бил разочарован, че не си момче?
Внимавай.
Какво правиш тук?
Ще замръзнеш!
Извинете.
Трябва ми точка "С."
Колиба 327 при сестра Милрой.
Успех.
Има около 30 мъже във всяка колиба.
Някои от тях са в ужасно състояние.
Би трябвало да минат през станциите, но едва ли ще стане.
Ясно.
Театърът е насам.
Нямаме много, както и хирурзи.
Трябваше да отрежа ръката му вчера.
Добра работа.
Не е перфектно, но все пак е война.
Тези са германци.
Намирам ги по-бързо.
Първи германец, втори, трети, четвърти...
Наглеждай този, остават му няколко часа.
Това е всичко.
Предполагам, че си на правилното място.
Ами британците?
Има време за промяна.
Остави го, където можеш.
Гангрена!
Бритън, донеси антисептици за този.
"Ето ме, Едуард, спасявам германски войници,
заради които ти рискува живота си, за да ги убиеш.
Карате да се чудиш..."
Бритън, ела тук!
"Наистина.
Очаквах те в неделя.
Ще бъда там всяка седмица, докато не дойдеш."
Не мърдай.
Бритън, безнадеждно е.
Добре.
Успокой се, приятелю.
Нека душата му излезе.
Контролирай ума си.
Дишай дълбоко.
Трябва ми помощ.
Всичко е наред.
"Жалко, че не съм до теб, сестричке.
Всички тези месеци, в които не можех да дойда...
Миналата неделя минахме покрай Ливънкорт,
и успях да отида до гроба на Роланд.
Останах там и се молих
да бъда достоен за приятелството ни.
Не усетих присъствието му там.
Може би е с теб, където му е мястото."
Ще има голяма вълна.
Германците наближават.
Внимателно.
Сестра!
Да?
Студено ми е. - Ще донеса одеяло.
Ето.
Иприт.
Едно от момчетата каза, че те познава.
Вероятно е делириум. - Къде е?
Трябваше да го разкараме.
Каза, че се казва Едуард.
Какво?
Едуард?
Едуард!
Не!
Едуард!
Жив е! Помощ!
Вкарайте го тук!
Вдигайте! Не ръката!
Това е.
Едуард?
Раната е засегната, трябва да се стерилизира.
Чакай.
Едуард!
Едуард, върни се!
Едуард, Вера е!
Сънувах, че ангел свиреше моята музика.
Всичките бяхме на езерото.
Помниш ли? Когато Виктор се гмурна.
Да...
Казах му, че има плъхове.
Боже!
Сега си тук.
Намерих го в джоба ти.
От Джефри е.
Не съм го чела.
Ще го държа с мен.
Искам да чуя гласа му.
Не мърдай.
"Върнахме се в бараките снощи.
Всички бяхме изтощени.
Видяхме опустошението.
Докато го гледах,
усетих нещо странно.
Залязващото слънце освети водата и дупките.
Изглеждаха на басейни от злато.
Почувствах присъствие там.
Какъв мир само, Едуард.
Сетих се за теб, скъпи приятелю.
Знаех, че ще те видя отново.
Или в този свят, или в отвъдното."
Не искам да тръгваш.
Радвам се, че отиваш в Италия.
Боевете са по-малко там.
Когато всичко свърши, нека пътуваме заедно.
На екзотични места. - Като Италия?
Обещай ми, че ще се върнеш в Оксфорд. Това е нещото, което искаше.
Не мога да си го представя вече. - Идвате ли, сър?
Направи го.
Само ако и ти дойдеш.
"Прибери се веднага, Вера.
Майка ти е в криза."
Домашните задължения...
Вера, какво облекчение!
Майко? - Случи се нещо ужасно.
Готвачът напусна.
Не може да вземеш нищо от магазините.
Няма месо, масло...
Няма яйца.
Какво ще сготвим за Едуард? - Мислех, че е спешно!
Може да му направим меренге.
В леглото съм от седмици.
Нищо не е свършено тук.
Цялата ситуация е страшна.
Вера, радвам се да те видя.
Време е да намерим готвач.
Има и домакинска работа.
Има доста за гладене.
Имам танц в 17:00 ч.
Още танцувате, така ли?
Красива си.
Аз ще отворя!
Всичко свърши!
Примирието е подписано!
Г-це Бритън.
Най-накрая се върна. - Да.
Имаш да наваксваш доста за този семестър.
Аз съм Уинифред Холтби.
Разбрах, че сме партньори този семестър.
Чух, че искаш да си писател. Аз също.
Може да гледаме работата си.
Трябва да започвам.
Разбира се.
Вера, добре ли си?
Някой може ли да ми помогне?
Всичко е наред!
Донесох ти още книги.
Успя ли да прочетеш последните?
Спасих живота на брат си там.
Във Франция.
Но войната...
Бях там последните няколко месеца.
Бях доброволец в Абавил.
Не знаех.
Всички сме заобиколени от призраци.
Трябва да се научим да живеем с тях.
Трябва да започнем от началото.
Ставай, обличай се, яж.
Пролетта те чака.
Немският външен министър се осмели да предложи
съвместно да платим цената на войната!
На което казваме: "Кой започна войната?"
Няма какво да направи Кайзер, за да компенсира мъжете и жените.
Германците трябва да си платят!
Поговорката "око за око и зъб за зъб" е доста опасна.
Целият цикъл може да се повтори.
Предлагаш да ни прегазят ли?
Погледни я и й кажи да обича германците!
Убиха най-големият ми син в Сома.
Както и другият, Хари.
Останете тук и ги защитавайте.
Г-це Бритън? - Офицер!
Наричай ме Джордж. Джордж Катлин.
Дамата има какво да каже.
Говори!
Бях медицинска сестра. - Браво, г-це.
Има ли друг, който би искал да...
Не съм приключила.
За известно време се грижих за германски офицери.
Надявам се не добре, госпожице!
Спомням си за един от тях.
Държах ръката му, докато умираше.
Плачеше за жена, която обичаше!
Изправи се срещу смъртта, като я попита за прошка!
Загубих брат ми във войната. Както и годеника ми.
За мен също няма логика,
но когато държах ръката му,
той също държеше и моята!
Болката е същата!
Кръвта е същата!
Скръбта ни е на стотици
хиляди германски мъже и жени!
Не я слушай!
Седни!
Говоря за тези от нас, които ги оставиха отзад.
Майките, сестрите, жените... Ние пратихме мъжете си на война!
Накарах баща ми да пусне брат ми.
Защото мислим, че е правилното нещо.
Искам да ви попитам...
Така ли е?
Бях ли права?
Дали е имало и друг начин?
Може би смъртта им ще има значение,
ако сме задружни и кажем "не!"
Не на убиването.
Не на войната!
Не на безкрайното отмъщението!
Нямаме нужда от това.
"Слънцето на дългия, бял път, който беше украсен до хълма,
кадифения клематис, който е вкопчен около перваза на прозореца,
все още те очакват.
Сенчестият басейн трябва да се счупи под краката ти.
Когато чучулигата пее,
не знаеш, но може да срещнеш друг непознат.
Така ще е по-добре."
Ще искат да те забравят.
Ще искат да забравя.
Но не мога
и не искам.
Това е обещанието ми към теб.
Към всички вас.