AZ IFJÚSÁG VÉGRENDELETE
VERA BRITTAIN EMLÉKÉRE
FEGYVERSZÜNET NAPJA 1918. NOVEMBER
4 ÉVVEL KORÁBBAN
Ide jártunk úszni gyerekkorunkban.
Remélem, Vera még nem ment be. Teljesen elfelejtettem a patkányokat.
- Patkányok? - Jó sok.
A sekély részen minden rendben, de nem szabad...
Jaj ne, Vera!
Vera! Gyere ki a vízből! Patkányok!
Vera! Vera!
Várj!
Victor!
- Victor! - Nincsenek is itt patkányok.
Te hülye!
Szóval? Mi van veled és Victorral?
- Hogyhogy mi? - Ugyan már!
- Aranyos. - Aranyos?
- A sok figyelem gőgössé tesz. - Fejezd be!
Jéggé fagytam.
Tessék!
- Gyertek! Vissza kéne mennünk. - Muszáj?
- Apa és anya vár minket. - Folyton várnak minket.
- Megőrjítenek. - Adj nekik egy esélyt, Vera, jó?
De tényleg.
- Megpróbálom. - Ajánlom is.
Gyere, Vera!
- Veszély leselkedett a lábunkra. - Mi? - A patkányok! - A patkányok!
Bocs, Victor! Számítottam egy kis pánikra.
De azt nem vártam, hogy beleveted magad a tóba.
- Te tudtál erről! - Tudtam, hogy apa vesz egy újat.
- Szövetkeztél velük! - Vera, csak egy zongora.
Vera, gyere, nézd a meglepetésed!
Szívem, nagyon el akartam mondani, de nem tehettem.
Mrs. Ellinger tudott a titokról, eljött meghallgatni téged.
Tökéletes. Meseszép, ahogy hallottam.
Gyere csak, édesem!
Adj egy kis ízelítőt nekünk!
- Jaj istenem! - Vera! Vera, gyere vissza, kérj bocsánatot!
- Ha engem nem is, legalább tiszteld a vendégeinket! - Nem akarok zongorát.
Tudtátok, hogy nem kell, de megvettétek. Nem tűröm az erőszakot.
Megveszem neki a legdrágább ajándékot, és erőszakos vagyok?
- Remélte, hogy örülni fogsz. - Egy egész évi tandíj Oxfordba.
- Jaj, már megint! - Folyton azt mondtátok, nem engedhetitek meg.
- Nem pazarolhatom a pénzt... - Jaj, Arthur!
Vera, én... Nem úgy értettem... Vera, azonnal gyere vissza!
Kidobtam a munkám. Elviheted a papírgyáradba, bezúzhatod.
Elég! Egyszerűen csak aggódom, hogy kékharisnyává válsz.
- Így nem találsz férjet. - Nem is akarok férjhez menni.
Hányszor kell még elmondanom? Bocsánat, a lányotok nem akar
egy férfin élősködni. Megmondtam. Nem megyek férjhez.
Sem most, sem máskor.
Hát, ez akkor világos.
- Ted! Örülök! - Roland! Isten hozott! - Vic! - Nagyszerű, hogy látlak.
- Jó napot, Mr. Brittain! - Remek dolgokat hallottunk rólad.
- Segíthetek? - Jaj, megijesztettél.
Kösz, nem.
Kérlek, egyedül szeretnék lenni!
A könyvek miatt aggódom. Még senki sem bánt el így velük.
Wordsworth, Shelley. Szegény Byron!
Nem tesznek jót neked ezek a romantikusok, tudod?
- Ne félj! Alig hatnak rám. - Észrevettem.
Amúgy elnézést a rosszul időzített megérkezésemért.
- Látom, hogy viccesnek találod. - Nem. - De.
Máris azon gondolkozol, hogyan fogod elmesélni az iskolában.
Sajnálom. Csak magammal törődtem.
Nem is gondoltam rá, mit jelenthet ez neked.
Nem érdemelte meg, ahogy bántál vele.
Szereztem neked egy zongorát.
Legalább örülhetünk valaminek. Nekem köszönheted.
- Gyerünk, Ted, az Ash Grove-ot! - Igen, az Ash Grove-ot! - Ash Grove.
- Jól van. Mehet? - Igen.
Nagyon jó.
Szervusz!
- Tanulsz. - Na és? - Semmi, csak...
Végigcsináltam az oxfordi felvételit.
Csak a technikán múlik. Segíthetnék neked. Ha megtanulod, simán átmész.
A szabadkőművesek tanárról fiúra szálló titka?
Nem voltak azért annyira jók a tanáraim. Saját magam jöttem rá.
Ahogy majd én is.
Csak három tanév, apám.
A nők nem kaphatnak diplomát Oxfordban.
Akkor mi értelme odamennie?
Ez az álma. A fejébe vette.
- De az három év többletkiadás. - Megosztom vele a juttatásomat.
Az majd segít.
Na és a felvételi vizsga? Ahhoz nem kell taníttatás?
Egyedül készül rá.
Nem éreznem helyesnek, ha én mennek, de Vera nem kap rá esélyt.
Mindig olyan okos volt.
Vera?
Rendben. Megpróbálhatod azt a nyomorult vizsgát, ha szeretnéd.
- Köszönöm. - De csak a felvételit. Aztán majd meglátjuk.
És most zongorázz nekem egy kicsit!
Óvatosan!
Istenem, de gyönyörű itt! Milyen szerencsések vagytok!
Csakhogy mindjárt itt az iskola.
Most itt vagyunk, Ted. Ugyan! Élj egy kicsit a pillanatnak!
Még egy trimeszter, és vége. Rémisztő...
látni az egész életed magad előtt.
Legalább nem temetnek el titeket élve Buxtonban.
- Szüfrazsett a láthatáron? - Az lennék, ha tehetném.
Gondolom, most megdöbbentél.
Rossz embernek mondod, Vera. Roland mellette van.
Az anyám csodálja őket.
Regényíró, és újságoknak is ír.
Ő tartja el az egész családot. Remélem, nem baj, hogy elmondom.
- Most már nem, hogy látom Vera arcát. - Nem tudtam róla.
Talán elhamarkodottan ítéltél meg.
- Szerintem ez kölcsönös. - Ó, dehogy! Nem, én nagyon alaposan kutattam utánad.
Még egy verset is találtam az udvaron. Vettem a bátorságot...
- Vers? Nagyon hallgattál róla. Lássuk! - Add vissza!
Semmi. Csak egy ostoba dolog.
- Nem tudom, más hogy van vele, de én innék valamit. - Igen.
Menjünk vissza a házhoz!
Nem tudtam, hogy titkolod.
Azért hallgattam róla, mert meghatott. Szerintem gyönyörű.
De te olyannak tűnsz, akinek nem lehet ilyet mondani.
- Nem is vagyok olyan. - Nem vagy.
Mit szólnál ahhoz, ha azt mondanám, hogy író akarok lenni?
Hogy arról álmodom, hogy ebből fogok megélni?
Az a helyzet, hogy én is írni szeretnék.
De az anyám árnyékában vagyok.
Ő jó? Hogy csinálta?
Merő csökönyösséggel. Meg kéne ismerned. Jól kijönnétek egymással.
Írnod kell. Tényleg.
Ezt még senki sem mondta nekem.
- Gyertek, lekésitek a vonatot! - Roland! Gyere, indulunk! - A fenébe!
- Nem akarom, hogy elmenjetek. - Miénk lesz az egész nyár.
- Mozgás, fiúk! Nehogy elkéssetek! Indul a vonatotok. - Mindjárt jövök.
Látta valaki a nagy, fekete bőröndöt?
- Viszlát! - Viszlát!
Victor, gyere már!
Nehogy itt hagyd a teniszütőd!
Bárcsak ne mennél el ilyen hamar!
- Olvastad a verset? - Persze. - És? - Jó.
De?
Kicsit száraz volt, mintha visszafogtad volna magad.
- Nem láttalak benne téged. - Pedig az enyém.
- Persze, nem úgy értettem... - Gyere, elkésünk. - Vera! Gyere, Vera!
Gyere, édesem!
- Menjünk! - Viszlát! - Viszlát, anya! - Köszönöm.
Edward, kérlek, adj hírt Roland Leightonról!
Mondd meg neki, mennyire örültem, hogy megismerhettem!
Azt hiszem, megbántottam őt, Edward.
Ismersz, a saját magam ellensége tudok lenni.
Edward megnyugtatott, hogy nem haragszol, ha írok neked.
Feladatot adtál, és igyekszem minden erőmmel teljesíteni.
Remélem, ebben majd több érzelmet találsz.
Együtt, hosszú, fehér úton mentünk.
Szürke dombok és hanga körülöttünk.
Te barna s puha voltál, akár egy kismadár.
Kóbor hajadba árnyékot font a napsugár.
S szemedben ott csillogott az egész április.
Oxford következik!
A híres, mézszínű kövek.
Igazán gyönyörű. Igen, ez lesz az a tér, szívem.
Egyáltalán nem hasonlít Buxtonra.
Teljesen más színvilág. Az ott talán a Broad Street.
Ott lent, a végén.
Légy óvatos! Mindenhol bicikliznek. Vera, édesem, erre! Lovak!
- Titokzatosnak tűnik, igaz? Erre! - Tessék? - Gyere már!
Tudom, csak két éjszakát maradsz, de Oxfordban nagyon lehűl a levegő.
- Hoztam neked tartalék hálóinget is. - Nénikém, kérlek!
Megígértem anyádnak, hogy vigyázok rád.
Nagyon aggódik. Hálózokni. Nem nyitok vitát.
- Bocsánat, eltévedtek? - A vizsga miatt jöttem.
A portás arra van. Ő majd eligazítja önöket.
- Köszönöm. - Én Belle vagyok, Vera nagynénje. A közelben leszek.
Felvételit tartunk, vagy első bálozást?
Félek a latin esszétől.
- A tanárom szerint lesz benne Vergilius is. Remélem. - Esszé?
Kezdhetik.
Elnézést!
- Bocsánat, a latin dolgozat... - Mi az?
- Nem tudtam, hogy esszé is kell. - Világosan közöltük.
Biztos nem vettem észre. Nekem nem volt tanárom. Egyedül készültem fel.
- Úgy láttam, nagyon sokat írt, Miss... - Brittain.
- Németül írtam. - Németül?
Lehet, hogy ahonnan maga jött, a német és a latin egyenlő,
de attól tartok, itt nem.
Máris ítéletet alkotott rólam.
Ostobának hisz, vidéki jöttmentnek, pedig nem vagyok az.
- Úgy vélem, ön ki szeretne tűnni. - Igen.
Viszlát, Miss Brittain!
A következő összejövetelünk szerdán lesz.
Csodás. Azt hiszem, kissé elakadtunk a...
Borzasztó volt, Edward.
Minden álmomnak vége. Sosem menekülök el Buxtonból.
És Roland nem válaszolt a legutóbbi levelemre. Talán meggondolta magát.
Hálát adok istennek, hogy van valaki, akinek kiönthetem a lelkem!
Legközelebb jobban megy.
Vera, siess, siess!
Edward szigorúan meghagyta: Nem késhetünk el a parádéjáról.
Istenem, csak egy iskolai ünnepély.
- Nem is tudom, ezek elég jók-e. - Persze hogy jók.
Nem.
Mi az a levél, szívem?
Ugyan, Vera, nem rejtegethetsz előlem semmit.
Oxfordból jött.
Azt hittem, egy fiútól.
- Ne mondd el apának! - Rendben. Tessék, ez az! Tökéletes.
- Mi a véleményed, kedvesem? - Apa? - Mi az?
Igen, tökéletes. Ez a helyes válasz?
LELŐTTÉK A FŐHERCEGET AUSZTRIA FORRONG
Egy újabb év, egy újabb iskolai ünnepély.
És midőn büszke katonanövendékeinket az élet színpadára küldjük,
mint mindig, most is azt üzenjük:
Legyetek erősek, hűségesek, bátrak!
Hűek önmagatokhoz, hűek a barátokhoz és a családhoz.
De mindenekelőtt hűek a hazához.
Álljatok mindig készen a Birodalom dicsőségének szolgálatára!
Az Uppingham Iskola értékeivel felvértezve léptek ki a nagyvilágba.
Használjátok eme értékeket a nemzetetek megsegítésére!
Sokan közületek egyetemen tanultok majd tovább.
Tanáraitok és jómagam is számítunk arra, hogy remekelni fogtok ott,
és elvárjuk, hogy azt a színvonalat képviseljétek...
- Mielőtt idejött... - A vizsgaeredményem Oxfordból.
Gyere!
Itt senki sem zavar minket.
Tudom, mi lesz benne.
Én?
Bejutottál.
Gyere ide!
De azt írja, gyakorolnod kell a latint.
- Jobb, ha elmondod Rolandnak. - Úgy gondolod? - Menj már!
- Anyám, apám, ő Edward nővére, Vera. - Üdvözlöm! - Örvendek.
Nem is tudtam, hogy Edwardnak van egy nővére. Örülök.
- Részemről a szerencse. - Boldognak tűnsz.
- Most derült ki: Felvettek a Somerville-be. - Ez csodálatos!
- Gratulálok! - Ügyes! Máris egy érdekes ifjú hölgy.
Nem gondolod, Roland?
- Meg kell mondanom a szüleimnek. - Hogyne. - Nos... - Elnézést, bocsánat!
Vera, várj!
Beszélhetnénk négyszemközt?
Kérlek!
- Nagyszerű, hogy bejutattál Oxfordra. - Nem muszáj ezt mondanod.
Nem, tudom, de a Somerville eléggé...
Nézd, ha csak barátságot akarsz, felőlem rendben!
- De jobb szeretem a nyíltságot. - Zsúfolt volt ez az iskolaév.
A vizsgák és az iskola befejezése roppant időigényes, mint kiderült.
- Az anyád nem is hallott rólam. - Hát az... önvédelem.
- Mindenhova magammal viszem. - Akkor miért nem írtál?
Talán kicsit ideges voltam.
Nem jöttek a szavak.
Annak, aki író szeretne lenni?
Oxfordban majd mindennap találkozhatunk.
- Én tanulni fogok. - Szükséged lesz egy kis friss levegőre.
És egy gardedámra. Ölebre. Alázatos rabszolgára.
Vera, állapodjunk meg valamiben! Nincs több félelem.
Vera?
Mi az ördög folyik itt? Ezt nem így kell.
Engedélyt kérek, hogy újra láthassam Verát, Mrs. Brittain.
- Gardedámmal természetesen. - Meglátjuk.
Mr. Leighton!
Lassítsatok!
Elnézést!
Azt hiszem, leráztuk.
Nagyon csúnyán viselkedtünk.
- Szörnyű bizonyítványt kapunk. - Anyát nem fogja meglepni.
- Tudja, hogy nagyon különc a lánya. - Nem különc. Csak érdekes.
Sosem találtam a helyem.
Muszáj egy helynek lennie?
Fogalmam sincs, mit mondhatnék!
Tényleg nem tudom!
Fáj a lábam. Jobb, ha mára befejezzük.
- Újság! - Visszaszámlálás a háború előtt.
- Köszönöm, hölgyem. Jó reggelt, uram! - Jó napot!
Parancsoljon, uram! A mai hírek.
A fiaim elsőként fognak jelentkezni. És nagy lesz a sorban állás.
Nincs olyan fiatalember az országban, aki ne akarná eltaposni a Császárt.
Szerintem gyorsan véget fog érni a háború, ha lesz egyáltalán.
Igen?
- Segítened kéne. - Mondd!
Beszéltem apával arról, hogy jelentkezem a seregbe.
- Máris? - Erre képeztek ki minket. Tisztjelölt vagyok.
Apa a szokásos nyugalmával állt hozzá.
Azt mondta, inkább főbe lövi magát, mint hogy elengedjen.
- Minden olyan gyorsan történik. - Vannak, akik már jelentkeztek.
Hogy mutat majd, ha én nem vagyok köztük?
Beszélek vele.
Higgadtan. Megígérem.
- Mitől voltál olyan vidám? - Nem is vagyok.
Szerintem Roland nem jelentkezik.
- Ne habarodj belé! - Miért?
Ne! Ne, ne!
Nem. Azt mondtam, nem.
Az újságok szerint rövid és gyors lesz.
Kicsit többet tudok a háborúról, mint te,
és garantálhatom, sosem rövid, és sohasem gyors.
Ha már az elején ebben hiszünk, akkor úgy is lesz, nem igaz?
Lehet, hogy valódi harcot sem lát majd.
- Még csak 18 éves. - Mit mond majd, ha mindenki jelentkezik, csak ő nem?
Engedd, hogy férfi lehessen!
Nem bocsátja meg neked, ha nem teszed.
Kedves Roland, hadban álló nemzet lettünk.
Borzasztó, hogy ennyire lelkesedem Oxford miatt?
Csütörtökön, a 220-as vonattal megyek, és egyedül utazom.
Találkoznál velem Leicesterben?
Hol a poggyászod?
Ülj le! Valamit el kell mondanom.
Mit?
Nem jövök Oxfordba, Vera.
Jelentkeztél.
Negyedik Norfolki Ezred. Holnap csatlakozom hozzájuk.
Holnap? Hogyhogy?
- Edward még mindig várakozik, mint mindenki. - Theo bácsikám katona.
- Segített. - Rábeszélt? - Nem. Én kértem.
Vera, muszáj mennem. Vajon hány generáció vehet részt ilyesmiben?
Nem hagyhatom, hogy mások teljesítsék a kötelességemet.
Norwichban leszek. Még csak nem is aktív szolgálat.
Nem akarhatod, hogy ne tegyem.
Eleve több hónap a kiképzés.
Addigra akár véget is érhet.
Az új évben én és Ted veled együtt járunk majd az Oxfordra.
Nem különös?
Hogy Oxfordba megyek Edward nélkül és nélküled.
Miss Brittain! Biztos meglepődött, hogy itt van.
- Mivel nem voltak tanáraim. - És ez meglátszott.
Ahogy szerencsére az eredeti gondolkodása is.
Az már más kérdés, meg tudja-e majd zabolázni.
Oxford minden, amiről álmodtunk, sőt, több.
Bárcsak itt lennél, hogy velem együtt éld át, Roland!
Meg akarlak kérni, hagyd ott a sereget,
de nem tehetem. Nem teszem.
Victort nem sorozták be a rossz látása miatt,
de Edward hamarosan csatlakozik a Sherwoodi Erdészekhez.
Majd' kiugrott a szívem, mikor megláttam őt.
Hirtelen annyira felnőtt a kisöcsém.
- Nocsak! Vera, az oxfordi diák. - Hogy vagy? - Nagyon jól.
Legalább tudom, hogy mind Angliában vagytok, és biztonságban.
Oda kerülnek a sebesültek délután.
- Ezeket az ágyakat vihetik az ebédlőbe. - Rendben.
Csütörtökön Franciaországba megyek. Charing Gross, fél kettőkor.
Jelezd, ha el tudsz jönni! Roland.
Nem engedhetjük, hogy a tanulók Londonba járjanak csavarogni.
Nem csavargás.
Kétszer keményebben kell dolgoznunk, mint a férfiak.
Kétszer jobbnak kell lennünk.
Különben mi értelme bizonyítanunk, hogy megérdemeljük a diplomát?
Búcsú valakitől, aki a frontra megy.
Talán önnek is van ott valakije.
A testvérem.
Nem a zoknikötésben tündökölnek a legjobban a képességeim.
De hát ilyen a háború, nem igaz?
A férfiak elvonulnak harcolni, mi pedig maradunk kötni.
- Visszajön még aznap? - Igen.
- És természetesen kísérővel megy? - Igen.
Köszönöm.
- Mennyi időnk van? - Nagyjából egy óra.
- Azt mondtad, nem mész még külföldre. - Kértem az áthelyezésem.
- Farkasszemet szeretnél nézni a halállal? - Nem. - De, igen.
- Azt akarod. - Vera, kérlek!
Beteg vagy. Lázas.
Így még dühös sem lehetek rád.
Milyen csinos ebben az egyenruhában!
- Vegye csak be ezeket! Leviszik a lázat. - Köszönöm.
Ó, ne! Nem, nem. Ne ugráljon! Majd én.
Sajnálom. Nem akartalak bántani.
- Csalódást okoztam neked. - Nem.
Most itt van, mégsem lelkesedem érte.
Kér bele cukrot, szívecském?
Tombol az influenza a katonák között. Az újságban olvastam.
Spanyol náthának hívják. Úgy tűnik, nagyon magas a láza...
Beszállás!
Elnézést! Ez már foglalt.
Visszajövök.
Máris?
Felszállás! Mindenki búcsúzzon el!
- Roland! - Vera! - Roland? - Vera!
- Roland? - Vera!
- Írj! - Igen. - Írj! - Írni fogok.
Szeretlek!
Vera!
Victor?
Roland kérte, hogy jöjjek. Gondolta, szükséged lehet egy ismerős arcra.
- Köszönöm. - Gyere! Üljünk le! - Hogy vagy? - Pocsékul.
Nem maradhatok itt. Most nem.
- Tennem kell valamit. - Mit?
Nem tudom. Ápolónő?
Önkénteseket hívnak.
Nézd, Roland nem fog fiatalon meghalni!
Arra született, hogy nyomot hagyjon a világban.
- Úgy gondold? - Biztos vagyok benne.
Köszönöm, hogy itt vagy.
- Annyira sajnálom, ha megbántódtál. - Ne, légy szíves!
- Semmi baj. Felesleges... - Nem, úgy érzem...
Megismerkedtem egy lánnyal.
Csodálatos! Annyira örülök! Hogy hívják?
Molly. Kedvel engem.
Itt vagy neki... vele.
Az a lány szerencsésebb nálam.
Távirat Miss Lorimer részére, Somerville Főiskola.
Köszönöm.
Megértem az aggodalmukat, de segít majd a lista, amit a kortárs regényekről
- adtam maguknak. - Köszönjük, Miss Lorimer. - Nincs mit.
Friss hírek a frontról!
Köszönöm, kisasszony. Friss hírek a frontról!
HARCBAN ELESETTEK
- Nővérnek? Mi az ördögért? - Önkéntesekre van szükségük.
Bőven akadnak ifjú hölgyek, akik nem az oxfordi karrierjüket építik.
Tennem kell valamit.
Nem lapulhatok itt könyvek közé temetve, most nem.
Nem maga fogja megmondani, hogyan vészeljük ezt át, Miss Brittain.
A véleménye csak ennyi: Egy vélemény. És jobb lenne, ha ezt észben tartaná.
Sajnálom. Nem akartam...
Ebben a válságban olyanok kellenek, akik gondolkodni tudnak.
Hogy mondhat le egy lehetőségről, amiért olyan keményen megdolgozott?
Szóval eldöntötte?
Igen.
Tudom, miféle álmok hajtották magukat ide,
és örülök, hogy kopogtattak az ajtónkon, de az álmaikat kint kell hagyniuk.
Nem a kegyelem angyalaiként fogják a hálás férfiak szemöldökét törölgetni.
Maguk dolgozók, és azt teszik majd, amit kérnek önöktől,
legyen az bármilyen piszkos vagy unalmas munka.
- Világos? - Igen, nővér. - A kezét!
Nem tűrjük, ha valaki fenn hordja az orrát,
különösen olyanoktól nem, akik elefántcsonttoronyból ereszkednek alá.
Ha kétségeik vannak, ott az ajtó. Máris elmehetnek.
A munka pontban reggel 7-kor kezdődik. A kórteremben nem ülhetnek le.
- Ki sterilizálta az eszközöket? - Én, nővér.
- És úgy gondolja, jó munkát végzett? - Azt hiszem. - Azt hiszi. Valóban?
- És ezek? - Elfelejtettem. - Elfelejtette?
Na és ha valaki mit sem sejtve használta volna őket?
- Sajnálom. - Emberi életek kerülhetnek veszélybe.
És én még intelligensnek hittem magát.
Tudják, hogy Oxfordból jöttem, Roland, és mindenáron bántani akarnak.
De nem tudják:
Minél inkább bántanak, annál hálásabb vagyok nekik.
Bármiért, ami lefoglalja a gondolataimat,
és kitölti az órákat a híradásaid között.
Megölték az egyik emberemet. Az elsőt.
Kipakoltam a zsebéből, és a zsebkendőjébe kötöttem a holmiját,
hogy visszaküldhessék valahova, valakinek,
aki többet lát majd bennük, mintegy szakadt levelet,
egy ceruzát és egy kagylódarabot.
Ne titkolj előlem semmit, Roland, csak azért, hogy megkíméld a lelkem!
- Nem félek szembenézni a valósággal. - Felkészülni!
Az elképzelt dolgok sokkal rémisztőbbek.
- Ilyen állapotban ide küldik! - És egyre többet.
Ha annyira lelkesedik, Brittain, mossa le szivaccsal!
Vera!
- Mit mondott? - Nővér.
- Jártál már ott? - Igen, gyerekkorunkban sokszor. Itt van.
- Kimerültnek látszol. Mit művelnek ezek veled itt? - Jól vagyok.
Vera, ő Geoffrey Thurlow, a barátom a zászlóaljból.
- Nem indulsz Franciaországba? - Még nem.
- Elnézést! Bocsánat! - Nem, nem, nem. Nagyon örülök.
- Egy békeszerető katona? - Lehet, hogy csak gyáva. - Ostobaság.
Geoffrey papnak tanult volna. Ahhoz pedig bátorság kell.
A háború mentett meg. Erre varrjatok gombot!
- Nos, megyünk? - Hova?
Nem írta meg neked? Roland kimenőt kapott, itthon van.
Tegnap lépett be az ajtón, aztán húsz órán át csak aludt.
Alig szólt valamit.
Ott van... lent, a parton.
Elnézést, azt hiszem, megyek, és megnézem!
Csak... adjunk nekik egy percet, jó?
Roland?
Három nap múlva visszamegyek.
- Micsoda táj! - Nocsak, a katonatiszt visszatért!
- Vic! Szia! Örülök. - Roland! - De jó! - Szia!
- Nagyon örülök. - Roland, Geoffrey Thurlow. - Üdv! - Örvendek.
Szép lövés.
A szögesdrót javítása a legrosszabb.
Cipőkrémmel az arcodon, hason csúszol a sárban és az esőben.
Egy Harrison nevű tiszttel egyszer olyan közel voltunk
a németekhez, hogy hallottuk őket.
- Féltél? - Nem igazán gondolsz rá.
Jó ember ez a Harrison. Meghívtam hozzánk,
de nem érdekli az eltávozás. Azt mondja, puhánnyá teszi az embert.
Isten őrizz, hogy puhányokká váljatok!
Ha ott lehetnék,
- én nem akarnék visszajönni. - Semmit se tudsz róla.
Igyunk egy teát!
Ezt nem kellett volna.
Akkor beszélj velem! Különben hogyan érthetném meg?
Talán képtelen vagy rá.
Küldtem pár verset. Nem tudom, megkaptad-e őket.
Nem hiszem.
- Te írtál? - Verseket?
Az isten szerelmére!
Roland?
Roland!
Sajnálom. Én... sajnálom.
Roland!
Roland, itt vagyok. Nézz rám! Nézz rám!
Itt vagyok. Ez...
Ez a valóság. Érezd!
Ez...
Ezt benned...
Ne pusztítsd el!
Talán már elveszett.
Nem. Nem veszett el.
Ígérem.
Mielőtt Harrison testvére visszajött az eltávról, eljegyezte a menyasszonyát.
Alig telt el tíz perc, kidugta a fejét a fedezék mögül, és szétlőtték a fejét.
Mellette voltam, mikor történt.
Az eltávozás puhánnyá tesz.
Nem kell összeházasodnunk. Vagy eljegyeznünk egymást.
Talán mégis.
Egyikünk sem akarta.
Azért csak képzeld el! Te fehér ruhában.
Süt a nap, egy régi templom, ott van mindenki, akit szeretünk.
- Pezsgő. - Torta.
Van jobb a tortánál?
Gyere hozzám feleségül, Vera, mikor legközelebb hazajövök!
Jó.
Igen.
- Annyira csinos vagy! - Köszönöm, anya. - Sok szerencsét! - Viszlát!
Légy óvatos!
- Jó, ne aggódj! Vigyázz magadra! - Viszlát! - Viszontlátásra!
- Jaj, Geoffrey, fiacskám! Vigyázz magadra! - Vigyázni fogok.
Jaj, majdnem elfelejtettem! A zeném. Őrizd meg nekem!
- Apám! - Fiam, sok szerencsét!
Indul a vonat. Mindenki szálljon fel!
- Viszlát! - Sok szerencsét, Edward!
- Írsz majd, szívem, ugye? - Persze.
Vera!
Szólnál apádnak, hogy siessen?
Apa!
Apa?
Gyorsan! Gyorsan! Kétszáz pótágy kell ebédig! Siessenek!
Jó hír. Engedélyezték a karácsonyi eltávozásomat.
Hazajövök, hogy feleségül vegyelek.
És van egy meglepetésem, aminek szerintem örülni fogsz. Majd meglátod.
Áthelyeztek a főhadiszállásra, öt kilométerre a frontvonal mögé.
Itt leszek az eltávozásig.
- Biztonságban vagyok, Vera. - Biztonságban.
Szívem!
- Hogy nézek ki? - Kifejezetten menyecskésen.
Kár, hogy Edwardot nem engedték el, hogy a tanúd lehessen. Itt van.
Csodásan nézel ki.
- Fél óránk maradt. - Mr. és Mrs. Leightonnel a templomnál találkozunk.
- Hosszú az út. Fáradt lesz. - Ms. Vera Brittain? - Igen.
Telefonon hívják, kisasszony.
Biztos ő az. Remélem, nem késik.
Erre, kisasszony!
Roland?
Halló?
Vera, Roland...
Roland meghalt.
Roland meghalt, Vera.
Ezt... egy tiszt írta a századából.
"Belehalt a sérüléseibe a louvencourti hadikórházban."
- Mit keresett a fronton? - Nem a frontvonalak mögé küldték?
Hirtelen áthelyezhették egy nagy támadáshoz.
- Az újságok nem írtak semmit. - A drótkerítést javította.
"Hajnali 2-kor orvlövész találta el
bátor szolgálatteljesítés közben.
Azonnal Louvencourtba vitték. Késő délután hunyt el.
Nemes és fájdalommentes halála volt."
Sok idő telt el onnantól, hogy meglőtték.
Mi történt?
Fájdalommentes.
Gondolom, ez az ember tudja.
Imádta ezt a darabot.
Miért nem üzentek nekünk?
"Nem tudok semmi többet Leighton hadnagy haláláról. Nem segíthetek."
- Elnézést! Merre találom George Catlint? - Arra. - Köszönöm.
Elnézést! Vera Brittain vagyok, Roland Leighton menyasszonya.
A tiszt nem fogad ma látogatókat.
- Írtam önnek, Ms. Brittain. - Igen, és köszönöm.
- Elnézést a zavarásért! - Tényleg nem tudok többet mondani.
De maga látta Rolandot aznap a hadikórházban.
Vigasztalódjon azzal, hogy gyors és fájdalommentes vég volt!
Mindenki ezt mondja, pedig a lövés után még órákig élt.
Sajnálom.
Értem. Fél, hogy jelenetet rendezek. Miért is kéne szörnyű hírt közölnie
egy családdal, akit nem ismer? Az igazságot akarom.
Ez az egyetlen, amit tehetek érte.
Megbocsátana, nővér?
Csúnya seb volt, lent, hastájékon.
Megoperálták. Mindent megtettek.
A szomszéd ágyon feküdtem. Nem volt semmi esélye.
Mondott valamit? Hagyott üzenetet?
Túl nagy volt a fájdalom, Ms. Brittain. Az minden mást lehetetlenné tett.
Értem. Igen.
Ez megmagyarázza.
Nagyon...
- sokat szenvedett? - Várni kellett a morfiumra.
- Megérkezett? - A végén kapott egy adagot.
Mondott...
valamit?
Kérem!
Azt mondta: "Hat napja fekszem ezen a hegyoldalon, elgémberedtem."
Sajnálom. Semmi értelme.
Nagyon kedves. Nem felejtem el.
Kedves Victor! Találkoztam azzal a tiszttel...
Megerősítette, amit Roland katonatársa mondott.
Fájdalommentes és nemes halál volt.
Vigasztaljon ez, mikor eljössz Franciaországból!
Roland holmija, visszaküldték.
Miért küldték el ezt nekünk?
Vidd innen!
Várjon!
Ibolyák a Ploegsteerti erdőből Kedvesemnek a tengeren át.
Különös, hogy kékek Kékek, míg az ő vére vöröslő.
A feje körül bújtak elő S mily furcsa, hogy kékek.
Ibolyák a Ploegsteerti erdőből Ne feledd, mit jelentettek nekem.
Életet és Reményt és a Szerelmet és Téged
Nem láttad, ott szedtem Hol az eltorzult test hever.
E szörnyűséget rejtve el Jobb így, édesem.
Ibolyák a tengeren át Édes, messzi, felejtő otthon.
Emlékbe küldöm hozzád Megérted majd, tudom.
Hinnünk kell, kedves nővérem,
hogy nem hiába veszett oda az élete.
Hogy aznap este meg kellett valakinek javítania azt a szögesdrótot.
És mennyire jellemző Rolandra, hogy ő jelentkezett elsőként!
Brittain nővér! Valaki kéreti.
- Ki van ott? Ki az? - Victor!
- Vera! - Nem tudtam.
Micsoda helyzet!
- Megőrjít ez a takaró. Viszketek tőle. - Elrendezem.
Molly tudja?
Szóljak neki?
Nincs semmiféle Molly, Vera.
Sosem volt.
Nem akartam, hogy sajnálj.
Jön hozzám egy katonatiszt, aki a háború elején mindkét szemére megvakult.
- Megtanít a Braille-írásra. - Ez az én Victorom!
- Az örök optimista. - Lelkesítő történetek elátkozottaknak.
- Veled mi van? Írsz még? - Írás?
Az egy másik élet lenne.
Gondolkodtam, és...
ápolni szeretnélek.
Most már összetartozunk, nem igaz?
Szükséged lesz valakire, és én...
Roland örülne.
Szegény Vera!
Megkéred a kezem?
Igen.
Megkérem.
Akkor ki kell hogy kosarazzalak.
Brittain, magát kérik!
Körülbelül egy órája hívott minket.
Azt mondta, hangos, kattogó hangot hall a fejében.
Nagyon gyorsan és hirtelen történt. Sajnálom.
Victor...
Annyira örülök, hogy közel voltál, és láttad őt közvetlenül a halála előtt.
Olyan emlékeket őrzünk mindkettőjükről, kedves Vera,
melyeknek nincs párja a világon, és az emlékeinkben örökké süt a nap.
Tudod, hogy szeretlek;
és hogy akármit kérnél tőlem, én megtenném;
és hogy a szolgád és egyben a testvéred vagyok.
- Eldöntöttem. - Franciaország?
Hiszen az a frontvonal. Nagyon veszélyes.
A vonalak mögött leszek.
Ez van a lehető legközelebb Edwardhoz. Muszáj ott lennem.
Összeszedtem neked pár dolgot.
Gondoltam, elvihetnéd őket Franciaországba.
A szakács utolsó befőttje.
És... krém.
Hogy ne repedezzen ki ez a kéz!
A könyöködet se felejtsd, könnyű bekenni.
Miért bántam valaha is, hogy nem fiúnak születtél?
ETAPLES, FRANCIAORSZÁG 1917. AUGUSZTUS
- Vigyázz! Fogod? - Igen.
Mit keres itt? Megfagy idekint.
Elnézést! A "C" szakasznál kell jelentkeznem.
327-es barakk. Milroy nővér alatt fog dolgozni. Sok szerencsét!
Nagyjából 30 ember barakkonként. Páran közülük nagyon rossz bőrben vannak.
Elvileg hadikórházakból jönnek, de ez már nem sokat jelent.
Jól van.
Ott a műtő. Mindenből szűkösek a készletek, a sebészekből is.
Nekem kellett tegnap lefűrészelnem a karját. Megdolgoztam vele.
Nem ideális, de persze háború van.
Jaj, nem mondtam? Ezek mind németek.
Legjobb megszámozni őket. Sokkal gyorsabb.
Első német, második, harmadik, negyedik...
Én figyelnék rá a maga helyében. Csak pár órája maradt.
Nos, ennyi. Szerintem úgy a legjobb, ha rögtön bele is fog.
- És a britek barakkjai? - Kezdje! Később majd átöltözik.
Tegyék le, ahova tudják! Nincs több ágy.
Üszkösödés. Brittain, fertőtlenítőt a mocskos németnek!
Itt vagyok, kedves Edward, és német katonákat mentek meg
pár kilométerre onnan, ahol az életed kockáztatod, hogy megöld őket.
- Ez elgondolkodtatja az embert. - Brittain, ide!
Nagyon elgondolkodtat.
Vasárnap megint vártalak.
Itt leszek minden héten, amíg el nem jössz.
Ne mozogjon! Ne mozogjon!
Brittain! Ez reménytelen. Hozza a paravánt!
Jól van, öreg fiú, jól van.
Nyugodjon meg!
Hogy kimenekülhessen a lelke.
Őrizze meg a józan eszét! Csakis úgy lehet.
Vegyen nagy levegőt! Ez az.
Segítség kéne ide!
Jól vagyok. Köszönöm.
Kimondhatatlanul elszomorít, hogy távolabb vittek tőled, kedves nővérem.
Hónapok óta nem tudtam eljönni hozzád, hogy lássalak.
Múlt vasárnap Louvencourt mellett vonultunk,
és sikerült elszöknöm Roland sírjához.
Ott álltam, és azért imádkoztam, hogy méltó lehessek a barátságára.
De nem éreztem a jelenlétét.
Lehet, hogy ott van, ahová tartozik: Veled.
Nagy roham jön.
Közelednek a németek.
Óvatosan! Óvatosan!
- Nővér? Nővér? - Nővér!
Nővér?
Igen?
- Fázom. - Hozok takarót.
Tessék!
Mustárgáz.
Az egyik srác erősködött, hogy ismeri magát.
- Biztos félrebeszél. Már láttam ilyet. - Hol van?
Hátra kellett vinnünk. Úgy emlékszem, azt mondta, Edwardnak hívják.
Tessék?
Edward?
Edward!
Ne!
Edward?
Él! Segítsenek!
- Hozzák ide! Gyerünk! Emeljék! Ne a karját, ne! - Így.
Edward?
Fertőzött a seb. Fertőtlenítenünk kell.
Várjon!
Edward! Edward!
Edward! Edward, térj magadhoz!
Edward! Edward, Vera vagyok.
Gyorsan!
Azt álmodtam, hogy zenélt nekem egy angyal.
Újra a tónál voltunk, mindannyian.
Emlékszel? Mikor Victor beugrott.
- Igen. - Azt mondtam neki, patkányok vannak.
Jaj istenem!
Visszajöttél.
Ezt a zsebedben találtam tegnap este.
Geoffreytől.
Nem olvastam el.
Magamnál tartom.
- Azt akarom, hogy halld! - Ne! Ne mozogj!
"Tegnap este visszamentünk a barakkokhoz,
teljesen kimerülve."
Teljes pusztítás fogadott.
És mégis, ahogy néztem, furcsa érzés kerített hatalmába.
A lenyugvó nap fénye úgy ragyogott a bombatölcsérek vizében,
mintha aranyból lennének a pocsolyák.
És éreztem ott valamit, ami nagyszerűbb mindennél.
Békességet, Edward.
És rád gondoltam, kedves barátom.
És tudtam, hogy újra látni foglak,
vagy ebben a világban, vagy a következőben.
Bárcsak ne kéne elmenned!
De örülök, hogy Olaszországba mész. Ott enyhébbek a harcok.
Ha ennek vége, utazgassunk együtt!
- Egzotikus helyekre. - Például Olaszországba?
Ígérd meg, hogy visszamész Oxfordba, Vera!
Azt csináld, amit mindig is akartál!
- Többé már nem tudom elképzelni. - Jön, uram?
Csináld!
Csak ha te is jössz.
Azonnal gyere haza, Vera! Anyád bajban van.
Hívnak az otthoni feladatok.
Vera, micsoda megkönnyebbülés!
- Anya? - Szörnyű dolog történt.
Elment a szakács.
És nem lehet semmit sem kapni a boltokban.
Nincs hús. Nincs vaj.
Nem volt tojás sem.
- Mit főzünk majd Edwardnak? - Azt hittem, nagy baj van.
Arra gondoltam, talán csinálhatnánk neki habcsókot.
Igen, hetekig feküdtem.
Senki sem végezte el a házimunkát.
Szörnyű az egész.
Jaj, Vera! Olyan jó, hogy látlak!
Keressünk egy szakácsot!
Lesznek háztartási munkák is, ha nem baj, és hegyekben áll a vasalnivaló.
Ötkor el kell mennem. Táncmulatságra.
Még vannak ilyenek?
Gyönyörű, szívem.
Megyek!
Vége! Aláírták a fegyverszünetet!
Ó, Miss Brittain!
- Végre visszatért! - Igen.
Ebben a félévben Chaucerről tanulunk. Van mit bepótolnia.
Üdv! Winifred Holtby vagyok.
Tanulótársak leszünk ebben a tanévben.
Hallottam, hogy író akarsz lenni. Én is.
Elolvashatjuk egymás munkáját, ha gondolod.
- Figyelj, muszáj haladnom! - Persze.
Vera? Istenem! Jól vagy?
Segítene... Segítene valaki?
Semmi baj. Semmi baj.
Hoztam még pár könyvet.
A múltkoriakat elolvastad?
Megmentettem az öcsém életet. Franciaországban.
Mégis elragadta a háború.
Ott voltam az utolsó pár hónapban.
Önkéntesként dolgoztam egy adóállomásnál, Abbeville-nél.
Nem tudtam.
Mindnyájunkat szellemek vesznek körül.
Meg kell tanulnunk együtt élni velük.
Kezdd az elején! Kelj ki az ágyból, öltözz fel, egyél!
Odakint vár a tavasz.
Nemrég a német külügyminiszter azzal mert előállni,
hogy mind felelősek vagyunk a háborúért, és közösen fizessük az árát.
Amire mi azt feleljük neki: Ki kezdte?
A Császár nem kárpótolhatja ennek az országnak a férfijait és nőit,
- de a németeknek meg kell fizetniük ezért! - Éljen!
A szemet szemért, fogat fogért filozófia veszélyes.
Az egész megismétlődhet.
Azt javasolja, hogy hagyjuk eltaposni magunkat?
Nézzen az ő szemébe, uram, és mondja neki, hogy szeresse a németeket!
Megölték a legidősebb gyermekemet Somme-nál. És a kisebbiket, Harryt.
Maga meg kiáll ide, és védi őket?
- Miss Brittain! - Uram!
- George. George Catlin. - A hölgy mondani akar valamit.
Beszéljen!
- Nővér voltam a fronton. - Elismerésünk, kisasszony.
- Még valaki, aki szólni akar... - Nem, még nem fejeztem be.
Én...
Egy ideig egy barakknyi német katonát ápoltam.
Remélem, nem túl jól, kisasszony.
Amíg ön beszélt, eszembe jutott az egyikük.
Fogtam a kezét, miközben haldoklott. Egy nő nevét kiáltotta, akit szeretett.
Élete végén a nő bocsánatáért esedezett.
Elvesztettem a testvéremet a háborúban. És a vőlegényemet.
Én sem értem, de mikor fogtam annak a németnek a kezét,
egyben az ő kezüket is fogtam.
A fájdalmuk ugyanaz a fájdalom volt. A vérük ugyanaz a vér.
A gyászunk több száz, több ezer német nő és férfi gyásza.
Nem, ne hallgassátok!
- Üljön le! - Én... Azokhoz szólok, akik itt maradtak!
Az anyákhoz, a lánytestvérekhez, a nőkhöz...
Mi küldtük a férfijainkat háborúzni.
Vitatkoztam apámmal, hogy engedje az öcsémet elmenni.
Mert helyes dolognak tartjuk. Tisztességesnek.
De most csak annyit tehetek, hogy megkérdezem:
Valóban az? Igazam volt?
Lesz bátorságom ahhoz, hogy beismerjem: Lehet másik út is?
Talán az ő haláluk csak akkor nyer értelmet,
ha kiállunk együtt, és azt mondjuk: "Nem!"
Nemet mondunk a gyilkolásra. Nemet a háborúra.
Nemet a bosszú végtelen körforgására. Azt mondom, ne legyen többé!
Ne legyen többé!
Dombról kanyargó Hosszú fehér úton a nap fénye.
Párkányod kapaszkodó Bársonyos kúszónövénye.
Vár, téged vár egyre.
Lábad alatt megtörik Az árnyas tó felszíne.
És mikor az erdődben a pacsirta dala szól.
Te mit sem sejtve Rálelsz egy idegenre.
Jobb lesz így.
El akarnak majd felejteni titeket.
Azt akarják majd, hogy felejtsek.
De nem tudok felejteni.
Nem fogom elfelejteni.
Megígérem nektek.
Mindenkinek.
Vera Brittain később a háborús élményei alapján
megírta a Testament of Youth című memoárját.
A könyv azonnal nagy siker lett, és nemzedéke hangjaként ünnepelték.
1925-ben Vera feleségül ment George Catlinhoz, két gyermekük született.
Később sikeres író lett, és a 20. század egyik vezető pacifistája.
Memoárját mind a mai napig kiadják,
ez az egyik legnagyobb hatású háborús visszaemlékezés.