POSNETO PO SPOMINIH VERE BRITTAIN
DAN PREMIRJA, November 1918
4 LETA PRED TEM
Tu smo plavali kot otroci.
Upam, da Vera ni šla v vodo.
Povsem sem pozabil na podgane.
Podgane? –Pravzaprav veliko leglo.
Varni bomo v plitvini, vsekakor pa ne smemo …
O, ne. Vera!
Vera!
Pridi iz vode! Podgane!
Vera!
Počakaj me.
Victor!
Tu ni nobenih podgan.
Ti bedak!
In? Kaj pa ti in Victor?
Kaj je z nama? –Daj, no.
Prijeten je. –Prijeten?
Ob vsej tej pozornosti si postala domišljava. –Nehaj!
Ledena kocka sem.
Izvoli.
Gremo. Vrniti se moramo. –Pa res moramo?
Starša nas pričakujeta. –Kot vedno.
Jezita me. –Daj jima priložnost. Prav?
Resno mislim.
Se bom potrudila. –Bolje zate.
Pridi že, Vera!
Od podgan!
Oprosti, Victor.
Pričakoval sem malce panike, ne da se boš pognal v jezero.
Vedel si za to. –Vedel sem, da oče želi, da ga imaš.
Spajdašil si se z njima. –Saj je zgolj klavir.
Vera, pridi pogledat presenečenje.
Draga, želela sem ti povedat, vendar nisem mogla.
Gospa Ellinger je prišla poslušat, kako igraš.
Popolno. Pravi lepotec je, so mi rekli.
Pridi že, draga.
Naj slišimo malce tistega, česar se lahko veselimo.
Ojoj.
Vera, takoj pridi nazaj in se opraviči.
Izkaži kanček spoštovanja vsaj našim gostom, če ne meni.
Vedel si, da nočem klavirja, a si ga vseeno kupil. Ne boš me zatiral.
O, dragoceno darilo je zatiranje. –Oče je upal, da boš vesela.
Vreden je letne šolnine na Oxfordu. –Pa smo spet tam.
Pa si vseskozi govoril, da si ne moreš privoščiti.
Ne morem si privoščiti tratenja denarja. –Arthur.
Vera, nisem tako mislil. Takoj se vrni sem!
Izvrgla sem svoje delo. Lahko ga predelaš v svoji papirnici.
Nehaj. Le skrbi me, da se boš spremenila v učenjakinjo.
Tako si ne boš našla soproga.
Nočem soproga. Kolikokrat moram to ponoviti?
Žal mi je, ker nimaš hčerke, katere življenjski cilj je ujeti moža.
Ponavljam znova. Ne bom se poročila.
Ne zdaj, ali kadarkoli.
No, to je zdaj jasno.
Ted, lepo te je videti. –Roland, dobrodošel.
Zdravo, Vic. Pozdravljeni, g. Brittain.
Imenitne reči slišimo o vas, Roland.
Lahko pomagam? –Prestrašil si me.
Ne, hvala.
Prosim te, raje bi bila sama. –Za knjige me skrbi.
Nikogar še nisem videl, da bi jih tako mlatil.
Wordsworth, Shelley.
Ubogi Byron.
Vsi ti romantiki niso dobri zate.
Ne skrbi. Zelo malo vpliva imajo.
Sem videl maloprej.
Opravičujem se, da sem prišel ob nepravem času.
Vidim, da te to dokaj zabava. –Ni res. –Pa je.
Si že izpilili anekdoto za svoje prijatelje v šoli.
Oprosti. Prej me je nekoliko zaneslo.
Nisem pomislila, kako je tebi ob tem.
Ona vsekakor ni zaslužila takega ravnanja.
Sem ti pa priskrbela klavir.
To bi te moralo osrečiti.
Meni gre zahvala za to.
Dajmo, Ted, Ash Grove.
Da, Ash Grove.
Dobro. Pripravljeni? –Da.
Zelo dobro.
Zdravo.
Študiraš. –Pa kaj zato?
Nič, jaz …
Delal sem sprejemne za Oxford. Vse je v tehniki. Lahko ti pomagam.
Ko se je naučiš, bo šlo zlahka.
Kot prostozidarska skrivnost, prenesena z učitelja na vajenca.
Moji učitelji niso bili tako dobri. Vse sem sam naštudiral.
Tudi jaz bom.
Le triletni študij je, oče.
Veš, da ženke ne morejo niti diplomirati na Oxfordu?
Zakaj bi hodila potem?
Le to si je od vedno želela in si prizadevala za to.
To so tri leta dodatnih izdatkov. –Delil bom svojo rento z njo.
Kaj pa sprejemni izpit? Ne potrebuješ tutorstva za to?
Sama se uči.
Ne bi se mi zdelo prav iti, če tudi Vera ne dobi priložnosti.
Vedno je bila tako bistra.
Vera?
Dobro potem. Lahko poskusiš s sprejemnimi, če želiš.
Hvala, oče. –Le sprejemni, potem bomo videli.
Sedaj pa mi zaigraj nekaj na tem klavirju.
Pazljivo.
Bog, kako lepo je tu. Tako srečo imate.
Le da se moramo kmalu vrniti v šolo.
Tu smo zdaj, Ted. Daj, no. Živi malce za trenutek.
Še en semester, pa bo vsega konec.
Nekako strhljivo.
Videti vse svoje življenje odvito pred seboj.
Vsaj ne boš živ pokopan v Buxtonu.
Imamo sufražetko med nami?
Bom, če dobim priložnost.
To te najbrž preseneča.
Napačnemu govoriš, Vera. Roland je pristaš.
No, moja mati jih občuduje.
Romanopiska je in piše za časopise.
Pravzaprav vzdržuje celo družino. Upam, da te ne moti, da sem povedal.
Ne zatem, ko sem videl Verin izraz. –Niti sanjalo se mi ni.
Morda si me prehitro sodila. –Zdi se mi, da je bilo obojestransko.
Pa ni bilo. Temeljito sem se pozanimal o tebi.
Našel sem celo pesem na dvorišču in si dovolil …
Pesem? Pa si molčal. Naj pogledam.
Daj jo nazaj.
Nič ni. Neumnost.
Ne vem za vas, a meni bi prijala pijača.
Da, vrnimo se v hišo.
Nisem vedel, da je skrivnost.
Zadržal sem zase, ker me je ganila.
Zdela se mi je lepa.
In ti se zdiš kot oseba, kateri je nemogoče to povedati.
Pa nisem.
Nisi.
Pa če ti povem, da želim postati pisateljica?
In celo sanjarim, da se preživljam s tem.
Tudi jaz želim pisati.
A sem nekoliko v materini senci.
Je dobra?
Kako ji je uspelo?
Določena trmoglavost.
Morala bi jo spoznati. Razumeli bi se.
Moraš pisati.
Resno.
Tega mi še nihče ni rekel.
Pridite! Zamudili boste vlak! –Roland, odhajamo.
Ne želim, da greš. –Celo poletje bova imela.
Pridite, fantje. Vlak morate ujeti.
Takoj pridem. Je kdo videl črni kovček?
Na svidenje. –Na svidenje.
Victor, pridi!
Ne pozabi teniškega loparja.
Želim si, da ne bi odhajal tako kmalu.
Si prebrala pesem? –Seveda sem. –In?
Dobro je formirana. –Toda?
Nekoliko je bila suhoparna, kot da se zadržuješ.
Nisem te videla v njej. –Zagotavljam ti, da je moja.
Seveda, nisem mislila … –Roland, pridi, pozni smo.
Vera, pridi!
Pridi, ljubica.
Gremo.
Na svidenje! –Na svidenje, mati! Hvala!
Edward, prosim prenesi sporočilo Rolandu Leightonu.
Povej mu, da me je veselilo, da sem ga spoznala.
Mislim, da sem ga užalila, Edward.
Veš, kako znam biti svoja najhujša sovražnica.
Edward mi je zagotovil, da te ne bo motilo, če ti pišem.
Zadala si mi izziv, in jaz sem se spoprijel z njim.
Upam, da boš našla nekoliko več čustev v tej.
Hodila sva po dolgi, beli cesti.
Spodaj med sivim hribovjem in vresjem.
Videti si bila vsa zlata in mila kot repaljščica.
Tvoji lasje so senčili sončne žarke,
in cel april se je iskril v tvojih očeh.
Naslednja postaja Oxford!
Slavni kamen medene barve.
Zelo lepo. To je pravi kvadrat, draga.
Ničesar takega nimamo v Buxtonu. Povsem drugačne nianse.
Tisto tam je najbrž Bread street.
Tam na koncu.
Bodi pa previdna. Ti kolesarji so povsod.
Vera, draga, stopi sem. Konji prihajajo.
Vse je videti tako zaprto, kajne? Sem, draga. –Kaj? –Pridi.
Vem, da boš tu le dve noči, toda Oxford je lahko zelo hladen.
Prinesla sem ti dodatno spalno srajco. –Teta, prosim te.
Obljubila sem tvoji mami, da bom pazila nate. Skrbi jo.
Nočne nogavice. Moja zadnja beseda.
Oprostite, ste se izgubili? –Prišla sem na sprejemni izpit.
Portir je tam. On vas bo napotil. –Hvala vam.
Jaz sem Verina teta Belle. Ostala bom ob njej.
Imamo sprejemni izpit ali ples debitantk?
Esej v latinščini me skrbi.
Moj tutor je prepričan, da bo Vergil. Upam, da se ne moti. –Esej?
Lahko začnete.
Oprostite.
Oprostite, glede naloge v latinščini … –Kaj je z njo?
Nisem vedela, da se zahteva esej. –Prav jasno je bilo navedeno.
Morala sem spregledati. Brez tutorja sem se pripravljala.
Zdeli ste se zaposleni s pisanjem, gospodična … –Brittain.
Napisala sem ga v nemščini. –Nemščini?
Morda je pri vas nemščina enakovredna latinščini, a žal ne tu.
Vi ste me že presodili.
Imate me za puhloglavo, provincialno snobinjo, pa nisem.
Mislim, da se želite odlikovati. –Da.
Lep dan vam želim, gdč. Brittain.
Naše naslednje srečanje bo v sredo.
Polomija je bila, Edward.
Vse moje sanje so porušene. Nikoli ne bom zapustila Buxtona.
In Roland mi ni odpisal na zadnje pismo.
Morda je v dvomih.
Hvala bogu, da imam nekoga, ki se mu lahko zaupam.
Več sreče prihodnjič.
Vera, pohiti!
Edward nam je zabičal, da ne smemo zamuditi na njegovo parado.
Ljuba, samo šolski govor je.
Nisem prepričana, da bo kateri od teh dovolj lep. –Seveda bo.
Ni.
Od kod je pismo, draga?
Daj, no, Vera, ne moreš skrivati reči od mene.
Iz Oxforda je.
Mislila sem, da je od kakega fanta.
Ne povej očetu. –Prav.
Tako, ta je pravi. Popolno.
Kaj praviš, dragi? –Oče? –Kaj je?
Da, popoln je.
Je bil to pravi odgovor?
NADVOJVODA USTRELJEN NEMIRI V AVSTRIJI
Še eno šolsko leto, še en govor.
In ko pošiljamo naše ponosne kadete na življenjski oder,
rečemo, kot vedno, bodite močni, bodite vdani, bodite pogumni.
Vdani sebi, vdani prijateljem in družini,
toda predvsem vdani svoji domovini,
vedno pripravljeni služiti za slavo Kraljestva.
Odšli boste v svet obogateni z vrednotami Uppinghamske šole.
Uporabite te vrednote za svoj doprinos našemu narodu.
Mnogi med vami boste nadaljevali šolanje na univerzi.
Z vašimi učitelji se veselimo vaših prihodnjih uspehov
in pričakujemo, da boste potrdili standarde …
Moji rezultati iz Oxforda.
Pridi.
Tu naju nihče ne bo motil.
Vem, kaj bo pisalo.
Naj jaz?
Sprejeta si.
Pridi sem!
Vendar piše, da moreš delati na svoji latinščini.
Brž povej Rolandu. –Misliš? –Pojdi že.
Mati, oče, to je Edwardova sestra Vera. –Me veseli.
Nisem vedela, da ima Edward sestro. Me veseli, draga.
Zdiš se vesela glede nečesa.
Pravkar sem izvedela, da sem sprejeta na Somerville.
Čestitke! Zdaj je postala prav zanimiva mlada dama.
Kajne, Roland?
Oprostite mi, povedati moram staršem. –Oprostite, se opravičujem.
Vera, počakaj.
Se lahko pogovoriva na samem?
Prosim.
Odlična novica glede Oxforda. –Ni ti treba reči tega.
Vem, toda Somerville je prav …
Glej, če želiš prijateljstvo, je meni tako prav.
Le na jasnem želim biti. –Ne, naporen semester je bil.
Izkazalo se je, da so izpiti in zaključek šole prav dolgotrajni.
Tvoja mati niti vedela ni, da obstajam. –To pa je samozaščita.
Nosim ga s seboj. –Zakaj torej nisi odpisal?
Ker sem bojazljivec. Ne preveč dober z besedami.
Pravi nekdo, ki želi postati pisatelj.
Ko boš na Oxfordu, se bova lahko videvala vsak dan.
Osredotočena bom na učenje. –Zagotovo boš potrebovala svež zrak.
In gardedamo.
Psička. Ponižnega slugo.
Vera, skleniva dogovor.
Nič več bojazni.
Vera!
Kaj pa se dogaja?
To se ne dela tako.
Prosim za dovoljenje, da znova vidim Vero, ga. Brittain.
V spremstvu, seveda.
Bomo videli.
Gospod Leighton.
Počasi, vidva!
Oprostite.
Mislim, da sva jo izgubila.
Zelo poredna sva.
Podala bo grozno poročilo. –Mati ne bo presenečena.
Misli, da ima zelo čudno hčerko. –Ne čudno. Le zanimivo.
Nikoli nisem vedela, kam spadam.
Pa mora biti prostor?
Ne vem, kaj naj vama rečem.
Ne, res ne vem!
Noge me bolijo. Končajmo za danes.
Ah, časopis.
ULTIMAT NEMČIJE –Odštevanje do vojne.
Hvala, gospa. Dobro jutro, gospod. –Lep dan vam želim.
Izvolite, gospod. Današnje novice. INVAZIJA FRANCIJE
Moji fantje se bodo prvi prijavili, pa bo dolga vrsta.
Menim, da v deželi ni mladeniča, ki ne želi streti tega Kajzerja.
Menim, da se bo vojna zalo hitro končala, če sploh pride do nje.
Da?
Tvojo pomoč potrebujem. –Povej.
Govoril sem z očetom o prijavi. –Že?
Za to smo se usposabljali. Sem častnik kadet.
Oče se je odzval kot vedno.
Rekel je, da si raje prisloni pištolo na glavo, kot da mi pusti iti.
Vse se dogaja tako hitro. –Nekaj fantov se je že prijavilo.
Kako bo videti, če ne bom med njimi?
Govorila bom z njim.
Mirno. Obljubim.
Kaj te dela tako veselo? –Nisem.
Ne mislim, da bo Roland šel.
Ne izgubi glave zaradi njega. –Zakaj ne?
Ne, ne, ne!
Rekel sem ne. –Časopisi pišejo, da bo kratka in hitra.
Malce več vem o vojni od tebe, mlada dama.
Zagotavljam ti, da ni nikoli kratka in hitra.
Če verjamemo temu od začetka, postane kot prerokba, mar ne?
Morda ne bo niti videl boja. –Le 18 let ima.
Kaj bo rekel, ko se vsi okoli njega prijavijo, on pa ne?
Dovoli mu biti mož. Ne bo ti odpustil, če mu ne.
Dragi Roland, sedaj, ko smo narod v vojni,
je grozno od mene, da se tako veselim Oxforda?
Odpotovala bom sama v četrtek z vlakom ob 14:20 uri.
Me lahko počakaš pri Leicesterju?
Kje je tvoja prtljaga?
Sedi. Nekaj ti moram povedati.
Kaj je?
Ne grem v Oxford, Vera.
Prijavil si se.
Služenje pri 4. Norfolkškem bataljonu. Pridružil se jim bom jutri.
Jutri?
Kako?
Edward še vedno čaka. In vsi ostali.
Moj stric je vojak. Uporabil je nekaj vez.
Te on priganjal? –Ne, jaz sem ga prosil.
Vera, moram iti. Koliko generacij dobi priložnost za nekaj takega?
Ne morem dovoliti, da drugi opravljajo mojo dolžnost.
V Norwichu bom. To niti aktivno služenje ni.
Mar nočeš tega?
Večmesečno urjenje bo.
Do takrat se utegne vse končati.
S Tedom se ti bova do novega leta pridružila na Oxfordu.
Mar ni čudno …
Jaz odhajam na Oxford brez Edwarda in tebe?
Gdč. Brittain. Nedvomno ste presenečeni, da ste tu.
Glede na to, da nisem imela tutorja. –Da, in kako se je izšlo.
K sreči ste prav tako pokazali edinstven um.
Če ga lahko tudi usmerjate, pa je drugo vprašanje.
Oxford je vse, o čemer smo sanjali in več.
Ko bi le bil tu, da si to deliva, Roland.
Želim te prositi, da pustiš vojsko,
pa ne morem tega. Ne bom.
Victor je bil zavrnjen zaradi slabega vida,
toda Edward se bo kmalu pridružil Sherwood Forester polku.
Moje srce ga želi videti.
Moj mali brat, kar naenkrat tako odrasel.
Poglej jo. Študentka na Oxfordu. –Kako si? –Zelo dobro.
V tolažbo mi je vsaj to, da ste vsi varno na angleški zemlji.
Ranjence se bo namestilo tja.
Vse te postelje se lahko odnese v jedilnico.
V četrtek odhajam v Francijo. Postaja Charing Cross ob 13:30 uri.
Prosim potrdi, da lahko prideš. Roland.
Ne moremo dovoliti študentom, da se potepajo po Londonu.
Ni potep. –Truditi se moramo dvakrat bolj kot moški, gdč. Brittain.
Dvakrat boljše moramo biti.
Kaj je sicer smisel vsa ta leta dokazovati, da smo vredne diplome?
Rada bi se poslovila od nekoga, ki odhaja na fronto.
Morda imate tudi vi nekoga tam.
Brata.
Pri tem ne morem ravno izraziti svojih spretnosti. Nogavice.
A to je pač naša vojna, mar ne?
Možje se odidejo borit, me pa ostanemo tu in pletemo.
Vrnili se boste isti dan? –Da.
Seveda boste imeli spremstvo?
Bom.
Hvala vam.
Koliko časa imava? –Eno uro.
Rekel si, da še ne greš v Francijo. –Prosil sem za premestitev.
Tako željen si soočenja s smrtjo, kajne? –Ne. –Pa si.
Zagotovo. –Vera, prosim te.
Bolan si. Vročino imaš.
Zdaj se niti jeziti ne morem nate.
Mar ni čeden v uniformi?
Vzemi te, dragi. Zbile bodo vročino.
Hvala.
Ne, ne. Ne premikaj se. Jaz bom prinesla.
Oprosti. Nisem želela biti osorna.
Razočaral sem te. –Nisi.
Zdaj, ko je tu, sem nekoliko razočaran.
Boš sladkor, dragi?
Gripa razsaja med četami.
Brala sem o tem v časopisu. Pravijo ji španska gripa.
Menda dobiš zelo visoko vročino,
kmalu zatem izgubiš zavest, nato pa nenadoma …
Vkrcajte se!
Oprostite, ta je zaseden.
Prišel bom nazaj.
Mar že?
Roland! –Vera!
Roland?
Vera!
Piši. –Bom.
Piši. –Pisala bom.
Ljubim te.
Vera!
Victor?
Roland me je prosil, da pridem. Meni, da potrebuješ prijateljski obraz.
Hvala ti. –Pridi. Sedi.
Kako si? –Kakšna zmešnjava.
Ne morem ostati tu. Ne zdaj.
Moram storiti nekaj. –Kaj?
Ne vem. Bolničarka?
Iščejo prostovoljce.
Glej, Roland ne bo umrl mlad.
Rojen je za to, da pusti svoj pečat na svetu.
Misliš? –Prepričan sem v to.
Hvala, ker si prišel.
Oprosti, če sem te prizadela. –Nisi, prosim te.
Je že v redu. Ni potrebe … –Počutim se kot …
Pravzaprav sem spoznal dekle.
Saj to je čudovito.
Vesela sem zate. Kako ji je ime? –Molly.
Zainteresirana je.
Ima te tu, pri sebi.
Srečnejša je od mene.
Gospodična, telegram za gdč. Lorimer, Somerville univerza.
Hvala, gospodična.
Da, razumem vašo skrb,
a seznam novel, ki sem vam ga dala, vam bo v precejšnjo pomoč.
Hvala, gdč. Lorimer. –Ni za kaj.
Zadnje novice s fronte!
Hvala, gospodična. Zadnje novice s fronte!
PADLI V BOJU
Bolničarka? Čemu le? –Potrebujejo prostovoljce.
Zagotovo je dovolj vnetih deklet brez obetajoče kariere na Oxfordu.
Nekaj moram storiti.
Ne morem ostati tu zakopana v knjige. Ne zdaj.
Ne posedujete vedenja, kako se bomo izkopali iz tega.
Vaše mnenje je le mnenje, zapomnite si to. –Oprostite, nisem …
Ta kriza potrebuje ljudi, ki lahko ostanejo v ozadju in mislijo.
Zakaj želite zavreči priložnost, za katero ste tako trdo delali?
Torej je vaša odločitev dokončna?
Da, je.
Vem, katere vizije so vas pripeljale sem.
Vesela sem, da so vas vodile do naših vrat, a tam bodo ostale.
Niste angeli usmiljenja, ki bodo brisali potna čela hvaležnih mož.
Delavke ste, in naredile boste, karkoli se bo zahtevalo.
Ne glede na to, kako umazano ali dolgočasno je.
Sem bila jasna? –Da, sestra.
Roke.
Nadutost in aroganca sta nedopustni,
sploh ne pri tistih, ki so se spustili s slonokoščenega stolpa.
Če ste v dvomih, lahko odidete.
Vaše dolžnosti se pričnejo natančno ob 7:00 uri.
Katera je sterilizirala te instrumente?
Jaz, sestra. –Bi rekli, da ste opravili dobro? –Mislim, da.
Mislite. Res?
Kaj pa tile?
Pozabila sem. –Pozabili ste?
Kaj, ko bi jih nekdo uporabil?
Žal mi je. –Človeška življenja tvegate.
Pa sem mislila, da ste inteligentni.
Sestre vedo, da sem prišla iz Oxforda, Roland,
in so odločene, da me strejo.
Kako se motijo. Bolj kot pritiskajo, bolj sem hvaležna.
Karkoli, da me zamoti med urami, ko čakam vesti od tebe.
Eden od mojih mož je bil pravkar ubit. Prvi.
Pobral sem reči iz njegovih žepov, da jih pošljem nekam, nekomu,
ki bo videl v njih več kot le raztrgano pismo,
svinčnik in košček ovojnice.
Prosim te, da mi ne prikrivaš reči, da bi obvaroval moja čustva.
Nikoli se ne bom bala soočiti se z resničnostjo.
Kar si predstavljam mi vzbuja veliko večjo grozo.
Da ga pošiljajo v takem stanju. –Vedno več tega vidimo.
Ti si tako vneta, Brittain, umij ga do konca.
Vera.
Kaj ste rekli?
Sestra.
Tukaj je.
Videti si izčrpana. Kaj pa počnejo tukaj s teboj?
Dobro sem.
Vera, to je Geoffrey Thurlow, prijatelj iz bataljona.
Ne odhajaš v Francijo? –Ne še.
Oprostite mi. –Ne, ne. Oprostite meni.
Miroljubni vojak? –Ali strahopetni morda.
Neumnost. Geoffrey se je šolal za duhovnika. To terja pogum.
Rešen z vojno. Si lahko misliš?
Se bomo odpravili? –Kam? –Ti ni pisal in povedal?
Roland je doma na dopustu.
Ne, včeraj je stopil skozi vrata in spal celih 20 ur.
Komaj je kaj spregovoril.
Tam spodaj pri obali je.
Oprostite mi. Šla ga bom pogledat.
Dajmo jima trenutek, prav?
Roland?
Čez tri dni moram nazaj.
Poglejte ta razgled. –Glej, glej, častnik se je vrnil.
Pozdravljen! Lepo te je videti.
To je Geoffrey Thurlow. –Me veseli.
Dober met.
Najhuje je, ko moraš ven popravljat žico.
Poliranje škornjev na obrazu, plazenje po trebuhu skozi blato v dežju.
Enkrat sem bil zunaj s časnikom Harrisonom.
Tako blizu Nemcev sva bila, da sva jih slišala šepetati v rovu.
Si bil prestrašen? –Pravzaprav ne razmišljaš o tem.
Harrison je dober mož.
Povabil sem ga sem, a pravi, da dopust omehča moža.
Bog ne daj, da bi se kateri od vas omehčal.
Če bi jaz mogel tja, dvomim, da bi se hotel vrniti.
Niti sanja se ti ne o vojni.
Gremo na čaj.
To je bilo nepotrebno.
Potem pa govori z mano. Kako naj drugače razumem?
Morda pa ne moreš.
Pred časom sem ti poslala nekaj pesmi. Ne vem, ali si jih dobil.
Mislim, da ne.
Si ti napisal kakšno?
Pesem?
Za božjo voljo.
Roland?
Roland!
Oprosti. Jaz …
Žal mi je.
Roland!
Roland, poglej me.
Poglej me.
Tu sem. To …
To je resnično.
Občuti.
Ta …
Ta del tebe …
Ne uniči ga.
Morda je že izginil.
Ne, ni.
Zagotavljam ti.
Harrisonov brat je prišel z dopusta zaročen.
V roku desetih minut je pomolil glavo preko ograje
in si dal razstreliti možgane.
Tik poleg njega sem bil, ko se je zgodilo.
Dopust te omehča.
Ni se nama treba poročiti.
Ali zaročiti.
Morda bi se morala.
Nobeden od naju si tega ni želel.
Pa si predstavljaj.
Sebe v beli obleki.
Sončen dan, stara cerkev.
Vsi, ki jih imava rada.
Penina. –Torta.
Je sploh kaj boljšega od torte?
Poroči se z menoj, Vera. Naslednjič, ko pridem domov.
Prav.
Bom.
Tako čeden si. –Hvala, mati. –Srečno. –Zbogom, Geoffrey.
Čuvaj se. –Bom, ne skrbi. Pazi nase.
Zbogom. –Kmalu se vidimo. –Geoffrey, dragi fant. Pazi nase.
Skoraj bi pozabil. Moja glasba. Čuvaj jo zame.
Oče. –Srečno, sin.
Vlak je pripravljen za odhod!
Pazite nase. –Srečno, Edward.
Saj boš pisal, kajne, dragi? –Seveda bom.
Vera.
Bi rekla očetu, da pohiti?
Oče.
Oče?
Hitro! Hitro!
200 dodatnih postelj do kosila. Pohitite!
Dobre novice. Moj dopust za božič je bil odobren.
Prišel bom domov, da se poročim s teboj.
Tudi presenečenje imam zate. Nekaj, kar te bo razveselilo.
Boš videla, ko se srečava.
Nameščen sem v štabu pet kilometrov od frontne črte.
Tu bom do odhoda. Na varnem sem, Vera.
Na varnem.
Draga.
Kako sem videti? –Zelo poročno.
Res škoda, da Edward ni dobil dopusta, da bi bil priča.
Tukaj je.
Ljubka si.
Še pol ure.
Z gospodom in gospo Leighton se dobimo pri cerkvi.
Za njim bo dolga pot. Utrujen bo.
Gdč. Vera Brittain? –Da? –Telefonski klic za vas, gospodična.
Najbrž je on.
Upam, da ne bo pozen.
Tukaj, gospodična.
Roland?
Halo?
Vera, Roland …
Roland je mrtev.
Roland je mrtev, Vera.
To je …
Od častnika, ki ga je spremljal.
Umrl za posledicami ran v vojni bolnišnici Louvencourt.
Kaj je počel na fronti? –Mar ni bil za frontno črto?
Menda je bil nenadoma poslan tja zaradi velike ofenzive.
Ničesar ni bilo v časopisih. –Zunaj je popravljal žico.
Ustrelil ga je ostrostrelec ob 2:00,
ko je hrabro opravljal dolžnost.
Odnesen direktno v Louvencourt.
Umrl pozno popoldne.
Plemenita in neboleča smrt.
To je dolgo zatem, ko je bil ustreljen.
Kaj se je zgodilo?
Neboleča.
Ta mož najbrž ve.
Rad je imel to skladbo.
Zakaj nismo dobili nobenega sporočila?
Ni dodatnih informacij glede smrti poročnika Leightona.
Ne morem pomagati.
Oprostite. Kje lahko najdem Georga Catlina? –Tam. –Hvala.
Oprostite. Jaz sem Vera Brittain, zaročenka Rolanda Leightona.
Častnik danes ne sprejema obiskovalcev.
Pisal sem vam, gdč. Brittain. –Hvaležna sem vam za to.
Opravičujem se, da vas nadlegujem. –Nič več ne morem dodati.
Vendar ste videli Rolanda v bolnišnici tisti dan?
Tolažite se, da je bila hitra in neboleča smrt.
Kar vsi ponavljajo, a živel je še ure zatem, ko je bil ustreljen.
Žal mi je za vašo izgubo.
Razumem. Bojite se, da bom napravila sceno.
Zakaj bi morali vi poročati o smrti družini, ki je ne poznate.
Resnico želim vedeti.
Le to lahko storim zanj.
Mi oprostite, sestra?
Zapletena rana je bila. V spodnjem predelu trebuha.
Operirali so ga. Naredili so, kar so mogli.
Na postelji poleg njega sem bil. Ni imel možnosti.
Je rekel kaj? Je kaj sporočil?
Bolečina je bila neznosna, gdč. Brittain. Nemogoče za karkoli drugega.
Razumem. Seveda.
To razloži vse.
Je dolgo trpel?
Čakali so na zalogo morfija. –Je prispel?
Pri koncu je dobil dozo.
Je takrat …
kaj rekel?
Prosim vas.
Rekel je: Ležanje na tem hribčku šest dni me je zelo utrdilo.
Žal mi je. Nič kaj smiselno.
Zelo ste prijazni. Tega ne bom pozabila.
Dragi Victor. Srečala sem se z dotičnim častnikom. On …
Potrdil je, kar nam je Rolandov kolega povedal.
Bila je neboleča in častna smrt.
Naj te to tolaži, ko boš odhajal v Francijo.
Poslali so nam Rolandovo opremo.
Zakaj so nam poslali to?
Odnesite ven!
Počakajte.
Vijolice iz Plug Street gozda ti pošiljam preko morja.
Nenavadno, da so modre, ko pa je bila njegova kri rdeča.
Ker rastejo v bližini njegove glave, je nenavadno, da so modre.
Vijolice iz Plug Street gozda, pomisli, kaj so pomenile meni.
Življenje in upanje, ljubezen in tebe.
Ti jih nisi videla rasti, kjer njegovo skaženo truplo leži.
Prikrivajo grozo pred dnevom, najdražja, tako je najbolje.
Vijolice preko morja, tvoji dragi, daleč pozabljeni deželi.
Te pošiljam ti v spomin, vedoč, da boš razumela.
Verjeti moramo, draga sestra,
da njegovo življenje ni bilo nepotrebno zavrženo.
Da je žico, na kateri je delal tisto noč, nekdo moral popraviti.
In kako tipično za Rolanda, da se je prvi javil.
Sestra Brittain!
Nekdo sprašuje po vas.
Kdo je tam? Kdo je?
Victor.
Vera. –Nisem vedela.
Kakšna zagata, kaj?
Ta odeja me spravlja ob živce. Tako srbeča je.
Poskrbela bom za to.
Molly že ve?
Bi rad, da jo obvestim?
Molly ne obstaja, Vera.
Nikoli ni.
Nisem mogel dovoliti, da bi se ti smilil, mar ne?
Obiskal me bo častnik, ki je izgubil oba očesa na začetku vojne.
Razložil mi bo glede Braillove pisave. –To je Victor, ki ga poznam.
Vedno optimist. –Da.
Inspiracijske zgodbe za preklete.
Kaj pa ti? Še vedno pišeš? –Pisanje.
To spada v neko drugo življenje.
Razmišljala sem in …
Rada bi skrbela zate.
Spadava skupaj zdaj. Mar ne?
Potreboval boš nekoga, in jaz …
No, Rolandu bi bilo všeč.
Uboga Vera.
Me zdaj snubiš?
Da.
Da, te.
Potem te moram zavrniti.
Brittain, potrebujejo te.
Poklical nas je pred eno uro
in potarnal, da mu v glavi glasno brni.
Bilo je hitro in nepričakovano.
Žal mi je.
Victor.
Vesel sem, da si bila v bližini in ga videla pred koncem.
Deliva spomin nanju, draga Vera, ki je vrednejši od sveta.
In sonce tega spomina nikoli ne zaide.
In veš, da te imam rad,
da bi zate naredil vse, za kar bi me prosila,
in da sem tvoj sluga tako kot tvoj brat.
Odločila sem se. –V Francijo?
Tam je vendar fronta. Tako nevarno je.
Za fronto črto bom.
To je najbližje Edwardu, kamor lahko grem. Moram biti tam.
Pripravila sem nekaj reči zate. Najbrž jih lahko neseš tudi v Francijo.
Kuharjev zadnji kozarec.
In krema.
Ne dopusti, da se ti te roke razpokajo.
Tudi na komolce ne pozabi.
Le čemu sem bil kdaj razočaran, da nisi fant?
Kaj počnete zunaj? –Zmrznili boste tu.
Oprostite. Javiti se moram na oddelek C.
Baraka 327. Pri sestri Milroy ste.
Srečno.
Približno 30 mož na barako je. Nekateri so v zares obupnem stanju.
Morali bi skozi evakuacijske točke, a nihče se ne meni več za to.
Tako.
Operacijska je tam. Vsega nam primanjkuje, tudi kirurgov.
Včeraj sem morala temu dečku sama odsekati roko. Precej dela.
Ni popolno, pa kaj moremo, taka je vojna.
Mar nisem omenila? Ti so Nemci.
Najboljše se mi je zdelo, da jih kar oštevilčim.
Prvi Nemec, drugi, tretji, četrti …
Pazi malce na tega. Le nekaj ur mu je ostalo.
No, to je to.
Najbolje bo, da kar začnete.
Kaj pa barake Angležev? –Dovolj časa bo za spremembo pozneje.
Odloži ga, kjer lahko. Ni veliko postelj ostalo.
Gangrena. Brittain, razkužilo za tega umazanega Nemca.
Pa sem tu, dragi Edward. Borim se, da rešim nemške vojake,
za katere le nekaj kilometrov proč tvegaš življenje, da ubiješ.
Zamisliš se.
Brittain, pridi sem!
Prav zares.
V nedeljo sem te znova čakala.
Tukaj bom vsak teden, dokler ne utegneš priti.
Ostani pri miru.
Brittain. Brezupno je. Zagrni zaveso.
Dobro, dečko, dobro.
Pomiri se, dečko.
Pomagajte mi! –Pomiri se, vse bo dobro.
Klara?
Si to ti, Klara?
Da, jaz sem. Tu sem.
Ne boj se.
Oprosti mi, Klara. Prosim te, oprosti mi.
Seveda.
Ob tebi sem.
Da lahko njegova duša odide.
Obvladaj se. Je edini način.
Globoki vdihi. Tako.
Potrebujem pomoč tu.
Dobro sem. Hvala vam.
Čutim ogorčenje, ker moram dlje od tebe, draga sestra.
Vse te mesece te nisem mogel obiskati.
Prejšnjo nedeljo smo šli mimo Louvencourta
in obiskal sem Rolandov grob.
Stal sem tam in molil, da lahko živim dostojno njegovega prijateljstva.
A nisem čutil njegove prisotnosti tam.
Morda je tam, kamor spada, ob tebi.
Velika ofenziva se bliža.
Nemci se bližajo.
Počasi.
Sestra.
Da?
Zebe me. –Prinesla vam bom odejo.
Tukaj je.
Iperit.
Eden od fantov je vztrajal, da vas pozna. Najbrž se mu je bledlo.
Kje? –Morali smo ga odnesti zadaj.
Rekel je, da mu je ime Edward, se mi zdi.
Kaj?
Edward?
Edward!
Ne!
Edward?
Živ je! Pomagajte mi!
Prinesite ga sem!
Dvignite … Ne roke, ne …
Edward?
Rana je okužena. Sterilizirati jo moramo.
Počakaj.
Edward.
Edward!
Edward, vrni se k meni.
Edward, jaz sem, Vera.
Sanjal sem o angelu, ki mi igra glasbo.
Vsi smo bili na jezeru.
Se spomniš tistega dne, ko je Victor skočil notri. –Da.
Rekel sem mu, da so notri podgane.
O, bog!
Zdaj si se vrnil.
Tega sem našla sinoči v tvojem žepu.
Od Geoffreyja.
Nisem ga prebrala.
Pri sebi sem ga hranil.
Rad bi, da slišiš njegov glas.
Ne premikaj je.
Sinoči smo se vračali v barake,
vsi precej izčrpani.
Bil je prizor opustošenja,
pa kljub temu, ko sem se zazrl vanj,
me je obdal čuden občutek.
Sončni zahod je obsijal vodo v luknjah,
da so bile videti kot luže zlata.
In tam sem začutil prisotnost, večjo od vsega tega.
Tako … Spokojnost, Edward.
In pomislil sem nate, dragi prijatelj.
In vedel sem, da te bom znova srečal,
bodisi na tem svetu, ali v onstranstvu.
Želim si, da ne bi moral oditi.
Sem pa vesela, da greš v Italijo.
Borbe so tam blažje.
Ko se konča, potujva skupaj.
V eksotične kraje. –Kot je Italija.
Obljubi mi, da se boš vrnila na Oxford in počela, kar si si vedno želela.
Tega si ne predstavljam več. –Pridete, gospod?
Naredi to.
Bom, če tudi ti prideš.
Takoj pridi domov, Vera. Mati je v krizi.
Dolžnosti do doma kličejo.
Vera, kakšno olajšanje.
Mati? –Imela sem grozno obdobje.
Kuhar je odšel.
In v teh trgovinah ni mogoče kupiti ničesar.
Ni mesa. Ni masla.
Ni bilo jajc. Kaj bomo kuhali za Edwarda?
Mislila sem, da je nujno.
Mislila sem, da bi mu lahko naredili poljubčke.
No, jaz … Tedne sem bila v postelji.
In nič ni postorjeno po hiši.
Položaj je precej grozen.
Vera, tako lepo te je videti.
Čas je, da najdemo kuharja.
Tudi precej opravil je, če vam ni odveč, in gora za zlikat.
Ob 17 h grem na ples.
Jih še vedno prirejajo, kaj?
Čudovite so, draga.
Bom jaz!
Končano je! Podpisano je premirje!
Gdč. Brittain!
Končno nazaj. –Da.
Torej, Chaucer za ta semester. Precej morate nadoknaditi.
Zdravo. Jaz sem Winifred Holtby.
Pravkar sem izvedela, da sva partnerici pri učenju ta semester.
Slišala sem, da si hotela postati pisateljica. Tudi jaz.
Lahko bi si vzajemno pogledale delo, če želiš.
Glej, res se moram učiti. –Seveda.
Vera? O, ti moj bog! Si dobro?
Mi lahko kdo pomaga tu?
Hej, dobro boš. Dobro boš.
Še nekaj knjig sem ti prinesla.
Ti je uspelo prebrati zadnje?
Tam v Franciji sem bratu rešila življenje.
A ga je vojna vseeno dobila.
Zadnje tri mesece sem bila tam.
Kot prostovoljka pri signalni postaji blizu Abbevilla.
Nisem vedela.
Vsi mi smo obdani z duhovi.
Sedaj se moramo naučiti, kako živeti z njimi.
Pričeti moraš na začetku. Vstati, se obleči, jesti.
Pomlad čaka zunaj.
Nedavno je nemški zunanji minister drzno izjavil,
da smo vsi odgovorni za vojno in moramo skupaj plačati ceno.
Na kar mu odgovarjamo: Kdo jo je začel?
Kajzer ne more z ničimer nadoknaditi mož in žena te dežele,
a Nemci morajo kljub temu plačati.
Filozofija oko za oko, in zob za zob, je nevarna. Cel cikel se lahko ponovi.
Naj jim kar dovolimo, da gazijo po nas?
Poglejte ji v oči, gospod, in ji recite, naj ima rada Nemce.
Ubili so mojega najstarejšega.
In nato drugega, Harryja.
Vi pa stojite tu in jih opravičujete.
Gdč. Brittain. –Častnik. –George, prosim. George Catlin.
Dama bi želela nekaj povedati.
Govori.
Bila sem bolničarka na fronti. –Lepo od vas, gospodična.
Želi še kdo besedo …
Nisem končala.
Jaz …
Nekaj časa sem skrbela za skupino nemških vojakov.
Upam, da ne preveč dobro.
Ko že omenjate, sem se spomnila enega od njih.
Držala sem ga za roko, ko je umiral.
Jokal je za žensko, ki je ljubil.
Tik pred smrtjo je prosil njenega odpuščenja.
V vojni sem izgubila brata. In zaročenca.
Tudi sama ne razumem, a ko sem držala roko tega Nemca,
je bilo kot bi držala tudi njuno roko.
Njuna bolečina je bila enaka. Njuna kri je enako tekla.
Naša bolečina je enaka bolečini
na stotine in tisoče nemških žena in mož.
Ne poslušajte je!
Sedi!
Jaz …
Govorim v imenu tistih, ki smo ostali zapuščeni.
Matere, sestre, soproge, mi smo poslale naše može v vojno!
Prepričevala sem očeta, da bi dovolil mojemu bratu iti.
Ker mislimo, da je tako prav. Da je častno.
Toda sedaj lahko le stojim tu in vas vprašam …
Je res?
Sem imela prav?
Bom našla pogum in sprejela, da morda obstaja druga pot?
Morda bodo njihove smrti dobile pomen le,
če sedaj združeno rečemo NE!
NE ubijanju.
NE vojni.
NE brezkončnemu krogu maščevanja. Jaz pravim, dovolj ga je bilo.
Dovolj je bilo.
Sonce na dolgi beli poti, ki se vije ob vznožju hriba,
žametni srobot, ki se vzpenja ob tvojem oknu,
vse še vedno čaka nate.
Temno jezero se bo znova lomilo v valove ob tvojih nogah.
In ko bo škrjanček prepeval v tvojem gozdu,
ne bo slutil, da si morda spoznala drugega prijetnega neznanca.
Tako bo bolje.
Hoteli te bodo pozabiti.
Hoteli bodo, da jaz pozabim.
Toda ne morem.
Ne bom.
To je moja obljuba tebi.
Vsem vam.
Vera Brittain je napisala Testament of Youth
na podlagi svojih spominov iz vojne.
Knjiga je takoj postala uspešnica in je označena kot glas generacije.
Leta 1925 se je Vera poročila z Georgom Catlinom in imela 2 otroka.
Postala je uspešna pisateljica in ena vodilnih pacifistk 20. stoletja.
Testament of Youth je v tisku še danes
in je označen kot eno najprodornejših vojnih spominov.
Prevod in priredba: Lorem Ipsum