Smiješno je,
jer kad pogledate posljednje Marvelove Osvetnike,
to je skupina superjunaka...
koji pokušavaju spasiti čovječanstvo,
spasiti ljude,
boriti se za uspjeh.
Pa, mi smo slični.
Svi smo mi superjunaci...
jer smo doživjeli tragediju.
Proživjeli smo nešto
što nam nije dopuštalo uspjeh.
U tome je naša snaga.
Život je borba.
Mi pokušavamo spasiti svijet.
Na Olimpijskim igrama nastaju junaci.
Na Paraolimpijske igre junaci dolaze.
ORIGINALNI NETFLIX DOKUMENTARAC
S 12 godina bila sam u izviđačima.
Daju vam nekakav nadimak.
Moj je bio Duh Feniksa.
Jer feniks živi, umre, izgori i ponovno oživi.
Moja grupa vidjela me u svakom tom koraku,
da živim, gorim, umirem i ponovno oživim.
Kad sam bila jako mlada, trener mi je rekao:
"Postoji raj,
a taj raj su Olimpijske igre.
Moraš naporno raditi, svaki dan, svaki sat najbolje što možeš
da dospiješ na Olimpijske igre."
Sanjala sam o Olimpijskim igrama…
i to se promijenilo u Paraolimpijske, ali gotovo je isto.
S 14 godina nosila sam baklju i predstavljala buduće paraolimpijce.
U povijesti Paraolimpijskih igara
bilo je uspona i padova.
Nešto dobro, nešto baš i ne.
Da morate odabrati mjesto gdje mislite da ćemo biti uspješni,
to bi bio London.
To nam je rodno mjesto, zemlja koja je stvorila Paraolimpijski pokret.
Organizirali su događaje, bili su kreativni i izazivali stereotipove.
London je glavni grad svijeta.
Organizatori se u Londonu pripremaju za Paraolimpijske igre.
Dobrotvorna organizacija Mencap
javlja da su zločini prema osobama s invaliditetom na vrhuncu
i stoga je bitno sve što popravlja stav prema invalidnosti.
Kad sam kolegama spomenuo
da idem na intervju za Paraolimpijske igre,
većina mi je rekla: "Nemoj se miješati.
Ovo je sport za one s invalidnošću.
To je previše složeno. To nije pravi sport."
Sve će oči biti uprte u svjetske paraolimpijce
kad njihov simbol zamijeni pet prstenova.
Četiri ili pet dana prije završetka Olimpijskih igara
pojavile su se crne reklame
s natpisom: "Hvala na zagrijavanju".
To je bila najava TV prijenosa Paraolimpijskih igara.
"Hvala na zagrijavanju."
Olimpijci ne bi bili sretni, ali mene je to dirnulo.
Philip ne želi biti drugi, želi biti prvi.
Craven još ima loptu.
Bio je sportaš
i htio je da drugi sportaši imaju bolje mogućnosti od njega.
Još dva poena za Cravena.
Xavi Gonzalez, dobar tip.
Odnos između predsjednika i izvršnog direktora mora biti dobar.
Htjeli smo promijeniti način na koji ljudi vide osobe s invaliditetom.
Bio je to dom za...
sve nacije.
DOBRO DOŠLI U PARAOLIMPIJSKO SELO
To je ekipni sport, a ne individualni.
Često se družimo. Kad idemo na natjecanja,
uvijek podržavamo jedni druge.
Cijela ta atmosfera
kad ste dio nečeg većeg od samih sebe, to je bilo nevjerojatno.
Kao neka naša neizgovorena misija.
Svakom paraolimpijcu govorili su
iznova i iznova, da će im život biti nemoguć.
Iračka ekipa bila je metar od nas,
a u ekipi smo imali ljude koji su nastradali u Iraku.
Svijetu treba više toga.
Idemo na ceremoniju otvaranja.
Paraolimpijske igre preoblikuju naše gledište na svijet.
Svi smo drukčiji.
Ne postoji standardno obično ljudsko biće.
Morali smo im pružiti više pozornica na kojima mogu nastupati
i pokazati svijetu, nadahnuti ga i uzbuditi.
Igre su izlog tog pokreta.
Igre su glavna stvar koja gura pokret naprijed.
Proglašavam Paraolimpijske igre u Londonu 2012. otvorenima.
Evo ga, Agitos,
Paraolimpijski simbol koji visi veličanstveno s Tower Bridgea u Londonu.
To su mi bile prve Paraolimpijske igre sa samo 19 godina.
Dobro jutro!
Brinete se zbog zastrašujućih priča
iz povijesti Paraolimpijskih igara, poput tihih stadiona.
Nikad ne znate kako će biti dok ne stignete tamo.
To nije dosljedno. Bila sam zabrinuta i nervozna.
Provedu vas ispod stadiona,
jer imaju stazu na kojoj se svi pripremaju.
Svi sportaši su zajedno. Vrlo je ozbiljno.
Mnogi ljudi, prema onome što su čuli,
mislili su da neće uspjeti, da se karte neće prodavati.
Stadioni su bili puni.
Sport je bio nevjerojatan.
Nevjerojatan udarac!
To je sigurno potez prvenstva.
Ali vidjeli su nešto što je bez sumnje bilo bolje od Olimpijskih igara.
Pozor.
Atmosfera je električna!
Zhang s unutrašnje strane, Dave Weir s vanjske.
Dave Weir mora se osloniti na rezerve samopouzdanja
i snage, jer ovo je tako blizu. Zhang!
Dave Weir preuzima vodstvo. Opet je uspio!
Večeras smo počašćeni izvrsnošću.
Za mene i za mnoge druge, a pogotovo mlade...
vidjeti takve osobe...
da postignu što su postigli...
Možete čitati knjige
i prisustvovati raznim predavanjima...
ali nećete dobiti isto nadahnuće
kao kad gledate nešto za što ste čuli da je nemoguće.
Dame i gospodo, vrijeme je za finale utrke na 100 metara za žene slobodnim stilom S9.
Za Australiju nastupa Ellie Cole.
Ljudi na Paraolimpijskim igrama su različitih građa
za razliku od Olimpijskih gdje sva tijela izgledaju jednako.
Na Paraolimpijskima su sva različita.
Trenutak prije utrke na Paraolimpijskim igrama zastrašuje.
Pripremite se.
Kad osjetite tu hladnu vodu, pomislite: "To je to.
Sljedeća će minuta vjerojatno biti najvažnija u mom životu."
Želim da što više ljudi vidi Paraolimpijske igre,
jer da su moji roditelji znali za Paraolimpijske igre
kad sam imala tri godine, polagali bi mnogo više nade
u to što ljudi s invaliditetom mogu.
Ellie prvi put hoda.
Hajde, Ellie.
Rođena sam kao zdravo dijete,
ali jednog me dana mama presvlačila
i vidjela je kvržicu iza mog desnog koljena.
Liječnik im je rekao
da je to rijedak oblik raka neurosarkom.
-Ellie? -Što je?
-Volim te. -I ja tebe.
Išla sam na dosta kemoterapije.
Od nje mi je bilo još gore nego od raka,
a tumor se nije smanjivao.
Roditelji su morali donijeti odluku da mi amputiraju nogu
odmah nakon trećeg rođendana.
Danas je rekla: "Želim svoju nogu."
Sjajno.
To je tvoja noga, zar ne, Ellie?
Ostat će ovdje.
Pitala sam mamu zašto se bojala da mi amputiraju nogu,
a ona se bojala da ću postati sasvim druga djevojka.
Roditelji nisu znali nikoga s invaliditetom
i bojali su se da će mi svaka prilika koju sam trebala dobiti od rođenja
odjednom biti oduzeta u tom jednom danu.
Svi koji žive u Australiji moraju znati plivati.
Ellie, ruke ravno. Ellie? Ruke ravno.
Plivala sam dugo u krug.
Plivanje je jedini sport u kojem se nisam osjećala kao da imam invaliditet.
Obožavala sam plivanje.
Rekla sam mami da želim biti balerina
jer sam gledala Labuđe jezero.
Rekla sam: "Tako su graciozne. Ja želim biti takva."
Ispalo je da imam jednu od najgracioznijih tehnika
u australskoj ekipi, vjerojatno jer uživam u tome.
Ellie Cole pliva kao nikad u životu s 20 godina iz Australije.
Naprijed, Ellie!
Hajde, Ellie!
Kad se sjetim mlade Ellie, ne volim gubiti.
Hajde!
Odlučila sam biti najbrža u ekipi
iako imam jednu nogu.
Cole vodi.
Pogledajte tu formu. Cole u šestoj stazi.
Ellie Cole, apsolutno fenomenalna!
To što sam tako usrećila svoju mamu
dobra je strana moje bolesti.
Nisam sudjelovala pa sam imala priliku biti ondje
tijekom Paraolimpijskih igara.
Ovdje Bebe. Danas prvi put komentiram.
Upoznala sam mnoge paraolimpijce i zaljubila sam se u sve,
jer kad vidite nekoga, želite saznati njihovu priču.
Zašto što su u kolicima? Zašto su bez ruku i nogu?
Ima smiješnih i manje smiješnih priča.
"Reci mi što si učinio, molim te."
Finale u skoku u dalj...
To mi je bilo prvi put...
da vidim tako pun stadion.
Jean-Baptiste Alaize jedan je od favorita.
Odabrao sam skok u dalj
jer sam htio pobjeći od nečega.
Nešto kao...
otići i nikad se ne vratiti.
Kao letenje,
kao bijeg...
Vidio sam toliko toga dok sam odrastao.
Kao dijete sam proživio nešto najgore.
Progonila me jedna noćna mora.
Mučio sam se kako dalje, kako zaboraviti.
Preživio sam građanski rat u Burundiju 1993.
Sjećam se svega, kao da je bilo jučer.
Hutui su htjeli istrijebiti sve reproduktivno sposobne Tutsije,
svaku majku i dijete.
Imao sam tri godine.
Nisam shvaćao što se događa i zašto to rade.
Pokušao sam pobjeći od ubojica s majkom...
ali nisam bio brz.
Dobio sam četiri udaraca mačetom. Tako sam izgubio nogu.
Dobio sam još jedan udarac u ruku.
I ovdje, u glavu. I jedan po leđima.
Nakon toga sam morao gledati...
kako preda mnom ubijaju moju majku.
Da.
Probudio sam se u bolnici. Koliko sam dana bio mrtav?
Imao sam vanjsko i unutarnje krvarenje.
Neobično. Tri godine, a preživio sam taj...
taj masakr.
Morao sam iznova izgraditi svoj život u sirotištu. Sam i napušten.
Zašto volim trčati i skakati?
Kao da bježim od onoga što se dogodilo.
Trčim da pobjegnem.
Padaš pa ustaješ. Padaš pa ustaješ, to je život.
To je relevantno za mnoge ljude. Ja sam to shvatio vrlo rano.
Sport me spasio.
Na prvim Olimpijskim igrama nisam učio o pobjedi,
već o čovječanstvu.
U paraolimpijskom sportu svatko ima svoju priču.
Ona nastaje kad oni ruše barijere
da postignu ono što su htjeli,
da krenu dalje i žive iako drugi misle da je to nemoguće.
Prije sam imao mnogo snova.
Htio sam voziti BMX i izvoditi salta i svašta.
Rekao sam tati da želim postati novi Michael Jordan,
kad je M. Jordan bio kralj.
Ukradena lopta. Ostala je u igri. Evo ga opet.
Nisam mogao postati M. Jordan.
Nije bilo šanse.
Nisam dovoljno visok, zar ne?
Najviše su me zanimali auti.
Mogu voziti stopalima i biti brži od 90 % vozača oko sebe.
Auto nema predrasuda prema vozaču.
Nije ga briga imate li ruke ili nemate.
Samo želi da ga vozite.
Zato sam se zaljubio u streličarstvo.
Iz luka se mora gađati.
Liječnici kažu da nema medicinskog razloga
zašto sam rođen bez ruku.
Takav sam. Sretan Božić.
Moji mama i tata stalno govore kako ili zašto su se odlučili posvojiti me.
Nisu tražili nekoga s fizičkim ili mentalnim invaliditetom.
Nazvali su ih i rekli:
"Imamo jedno dijete, trebali biste ga vidjeti."
Usput su rekli: "Nema ruke."
"Možda bismo trebali razmisliti o tome."
Odveli su me na ručak, a ja sam gurnuo lice u hranu
i...
Jeo sam kao životinja.
Moje dvije starije sestre i stariji brat bili su ondje i roditelji su rekli:
"Pogledajte kako svi u restoranu bulje u njega.
Želite li to?"
Rekli su: "Ne idemo bez njega."
Primili su se teškog posla da me nauče kako da se prilagodim svijetu,
a ne da se svijet prilagođava meni
Kad sam bio vrlo mlad,
govorili su: "Znamo da ti to možeš."
Rekoh: "Ne, nemam ruke. Pomozite mi."
Rekli su: "Ne, žao mi je. Smislit ćeš nešto."
U nekih godinu dana,
počeo sam uživati u slobodi isprobavanja novih stvari.
Sjećam se da sam vidio brata kako se penje na jabuku
i ja sam se htio popeti.
Sjećam se da mi je tata rekao: "Hajde, popni se.
Ako se sam popneš na drvo,
morat ćeš se sam i spustiti."
Bio sam gore 40 minuta.
Ali nisu mi pomogli i spustio sam se. Naučio sam vrlo vrijednu lekciju.
Iako nemam ruke,
mogu učiniti sve kao i drugi.
Samo moram pokušati.
Da nije bilo svega toga,
nikad ne bih pokušao zajahati bika, a jesam.
Tako sam zaradio prvi potres mozga.
Ali da su bili stroži, ne bih to učinio.
Iz Sjedinjenih Američkih Država, Matt Stutzman.
Jednom smo išli skenirati moj mozak
i shvatili su da je dio mozga prosječne osobe
koji upravlja stopalima veličine zrna graška,
a moj je nešto manji od bejzbolske loptice.
Kao da je to bio moj dar.
Blagoslovljen sam sposobnošću da koristim stopala kao ruke.
U Olimpijskom selu se partijalo.
Kako je bilo u Paraolimpijskom selu? Često si vadio protezu?
Ne mogu odgovoriti na to.
-Daj! -Nikad nikoga ondje nisi poševio?
Jonathan Peacock iz Shepretha u Cambridgeshireu
imao je još jednu operaciju noge prije koji tjedan.
U svakom intervjuu 2011.
prvo pitanje je bilo: "Kako si izgubio nogu?"
Nekoliko mjeseci prije Londona i nakon toga,
radilo se samo o sportu
i došlo je do velikog skoka od priče do sporta,
a to mi je bilo nevjerojatno.
Utrka na 100 m bila je za mene.
Vjerojatno sam previše lijen da trčim dalje.
Da, 100 metara mi savršeno odgovara.
A sad svjetska superzvijezda,
Oscar Pistorius, najslavniji paraolimpijac svih vremena,
protiv svjetskog rekordera iz Velike Britanije, Jonnieja Peacocka.
U utrci nastupaju velike face. Bit ću sretan osvojim li medalju.
Eno Pistoriusa.
Sjećam se da mi je Oscar prišao prije utrke i rekao:
"Smijem se pomoliti za tebe?"
Primio me za ruku
i pomolio se Bogu da otrčim dobru utrku.
Zapravo je rekao: "Ovo je tvoje."
Bio mi je uzor zbog svega što je učinio za paraolimpijski sport
i u to je vrijeme bio moj idol.
Oscar je bio zaštitno lice igara.
Ovako se navija za Pistoriusa.
Pomislio sam, da bar malo navijaju i za mene, bio bih sretan.
Eno Peacocka.
Nisam mogao vjerovati.
Čuo sam kako izvikuju moje ime, a to je apsurdno.
Peacock!
Ovo se ne događa u atletici. Trebalo bi biti tiho.
Govorio sam svima da se stišaju.
Peacock želi da budu tiho.
Traži tišinu, a publika ga mora poslušati.
Zatim smo bili na početnim pozicijama.
Još jednom molim tišinu za početak utrke.
Na stadionu vlada velika napetost.
Pozor.
Ne sjećam se ničega prije 60 metara.
Za to treniramo.
Kad se čuje pištolj za start, krenete bez razmišljanja.
U tom sam trenutku bio u vodstvu.
Ali odjednom sam se usredotočio na pogrešne stvari.
Mislio sam da će me Oscar začas prestići,
jer u svakom paraolimpijskom finalu dotad
Oscar bi pobijedio za nogu preko ciljne ravnine,
najmanjom razlikom.
Usrao sam se u gaće.
Postao sam tako napet
pokušavajući se izboriti da stignem do cilja.
Peacock ima dobar start. Ispred Pistoriusa je.
Browne ga pokušava sustići! Peacock je prvi!
Pistorius se počinje oporavljati.
Peacock osvaja zlato za Veliku Britaniju!
Sjećam se da sam prešao ciljnu ravninu i pomislio: "Bože, pobijedio sam."
Vidio sam svoje ime na prvom mjestu i nisam mogao vjerovati.
Kažu da je ovo najveća sportska večer u povijesti Paraolimpijskih igara.
-Slažeš li se, Oscare? -Sigurno.
To pokazuje kako se sport proširio.
Jonnie Peacock je trčao,
a na Olimpijskom stadionu bilo je 80 000 ljudi.
Nisu vikali, pljeskali i navijali
jer su gledali osobe s invaliditetom.
Vikali su jer su gledali sjajno sportsko natjecanje.
Za mene je to pokazalo što znače Paraolimpijske igre.
Moj je otac pokrenuo nešto nevjerojatno...
i vrlo se ponosim njime.
Bio je neurokirurg i neurolog
i trebao je postati najveći stručnjak u Njemačkoj.
Iako je bio u 30-ima i gradio karijeru
i odgajao dvoje djece,
odjednom mu je sve oduzeto.
Svanuo je važan dan u Berlinu.
Olimpijski plamen stigao je iz 3000 km udaljene Grčke.
OLIMPIJSKE IGRE U BERLINU 1936.
Hitler je došao na vlast
i odmah je rekao da svi židovski profesori,
učitelji, znanstvenici i liječnici
više ne mogu raditi u običnim bolnicama ili na sveučilištima.
Izgubio je posao, samo tako, jer je bio Židov.
Stigao je u Wrocław i postao šef tamošnje židovske bolnice,
jer je smio raditi u židovskoj bolnici.
Autom sam otišao do sinagoge 9. studenog.
Ondje su bile stotine ljudi, sinagoga je gorjela,
a časnici SS-a igrali su nogomet molitvenicima.
Stajao sam i shvatio da mi suze cure niz lice.
Ali odlučio sam pomoći progonjenima.
U Kristalnoj noći, kad su mnogi Židovi prebijeni,
oko 60 ljudi došlo je u bolnicu.
Otac je rekao: "Morate prihvatiti sve koji dođu."
Mogao sam pomoći ljudima.
Kršćanima ili Židovima, nije važno.
Pomoći im da nestanu ispred nosa Gestapa.
Sljedeći dan su zvali iz Gestapa i rekli:
"Odmah morate doći u bolnicu."
Majka je rekla ocu: "Uzmi čizme i kaput",
jer je mislila da će ga odvesti u koncentracijski logor.
Otišao sam do bolnice i ondje su bila tri SS časnika.
"Primljene su 64 osobe. Kako to objašnjavate?"
Objasnio sam im svaki slučaj
i, naravno, izmislio razne dijagnoze.
Od 64 osobe, spasio sam 60.
Sjećam se da smo prelazili u Francusku i moja je majka plakala,
a to je ostavilo snažan dojam na mene.
Napuštala je obitelj i znala je što bi se moglo dogoditi.
Kišilo je kad smo stigli u Englesku.
Sve je bilo novo i jezik je bio drukčiji. Prestrašila sam se.
Bio je velik red izbjeglica, a mi smo bili izbjeglice.
Došao je imigracijski službenik i pitao je:
"Čija su ona djeca iza?"
Moja žena je rekla: "Naša."
"Dođite prvi. Djeca ne bi smjela biti na propuhu."
To nas je zapanjilo.
Nakon svega što smo prošli u Njemačkoj,
taj obični čovjek rekao je da djeca ne bi smjela biti na propuhu.
Moje povjerenje u čovječanstvo je poraslo
i nikad nije palo.
Saznat ćemo koji će grad nakon Londona biti domaćin igrama 2016. godine.
Zahvaljujem četirima gradovima na izvrsnim prezentacijama.
MADRID 2016. GRAD KANDIDAT
Madrid!
CHICAGO 2016. NEKA SJA PRIJATELJSTVO
RIO 2016. ŽIVI SVOJU STRAST
-Rio de Janeiro! -Brazil!
TOKIO 2016.
Ali može biti samo jedan pobjednik.
Idemo.
Imam čast objaviti
da će 31. Olimpijske igre biti dodijeljene...
Rio de Janeiru.
Samo malo.
Chicago je ispao?
Bilo je čarobno. Kao da smo dosegnuli nirvanu.
Vikali smo i grlili se i plakali.
Zatim shvatite da grlite Pelea.
Bili smo u drugoj dimenziji.
Kad smo se natjecali za igre,
vladalo je uzbuđenje zbog Paraolimpijskih igara
i mi smo bili snažan adut u tom natjecanju.
Ja sam rođen u Riju. Za mene je to bilo ostvarenje sna.
Andrew je transformirao Brazil u glavnu paraolimpijsku naciju.
Htio sam pretvoriti Brazilski paraolimpijski odbor
u najvažniju sportsku organizaciju u zemlji.
Rio de Janeiro postat će prvi latinoamerički grad
koji će ugostiti Olimpijske igre.
Nakon Londona, očekivanja cijelog svijeta, medija
i sponzora, jako su porasla.
Morali smo uspjeti.
Rio de Janeiro. Sanjala sam o tome.
Shvatila sam da je moj san ostvariv.
Zaljubila sam se u mačevanje s pet godina.
Mislim da sam na državnim ljestvicama provela šest godina.
Bila sam dosta dobra.
Kad sam imala 11 godina, bila sam u dvorani za mačevanje.
Osjetila sam jaku glavobolju.
Došla sam kući s velikom modricom na glavi.
Mama me pitala: "Mačevala si se bez maske?"
Rekla sam: "Naravno da ne",
jer sam bila pomalo luda kao mala.
Imala sam sreću, jer 97 % ljudi umre u prva dva sata.
Općeniti naziv bolesti je meningitis.
Meningitis? Meningitis.
Dalje se ne sjećam jer sam bila u komi.
Kao da implodirate.
Dio mog tijela me ubijao.
To je bilo poput borbe.
Moram se mačevati da pobijedim svoju bolest.
Najteže nije bilo meni, nego mojim roditeljima i obitelji.
Svake noći su išli kući. Nisu mogli biti u bolnici sa mnom.
Samo bi rekli: "Bok."
Ne znate je li to kao arrivederci, "vidimo se uskoro" na talijanskom,
ili "bok" i to je to.
Koji dan poslije amputirali su mi ruke.
Rekli su da će amputacijom ruku bolest nestati.
"Sve je u redu, ne brini se."
Ali bolest se opet pojavila.
"Što želite? Možemo joj amputirati noge."
Roditelji su bili jako uplašeni i ja sam odlučila za njih.
Ako postoji i 1 % šanse za preživljavanje, amputirajmo noge.
Ali možeš li živjeti bez nogu? Bez ruku?
Prije moje bolesti, nismo vidjeli nikoga bez nogu.
Za mene, invalidska kolica bila su za stare ljude.
Imala sam 11 godina. Bila sam dobra učenica. Bila sam sportašica.
Zašto je baš mene zadesila ta bolest?
Ima mnogo zlih ljudi u zatvoru. Neka se njima dogodi ta loša situacija.
Ja nisam ništa zgriješila. Zašto baš ja?
Ali ako svaki dan mislite: "Zašto baš ja?", nikamo nećete dospjeti.
Ne postoji odgovor, nema razloga, nema ničega.
To se dogodilo. Sranja se događaju.
Zanimljivo je što se ponovno rodite,
morate naučiti sve, korak po korak.
Hodati, jesti, prati zube, sve vam je novo,
jer ste zaboravili sve pokrete.
Najvažnije mi je bilo vratiti se mačevanju.
Samo moram osjetiti miris dvorane za mačevanje.
Volim taj miris, znate?
Kao parfem koji volite, iako je miris možda loš.
Otišla sam i vidjela mačevanje u kolicima. Pomislila sam:
"Što je ovo? To nije mačevanje.
To je za invalide. Ne želim se baviti nečime za invalide."
Otac mi je vrpcom zalijepio mač za ruku
i počela sam s mačevanjem i iznova se zaljubila u to.
Um vam mora biti čist i spreman na sve.
Sviđa mi se to što se ne smijete bojati
da biste pobijedili, a ja volim pobjeđivati.
Kad imate masku, gledate svijet na drugi način.
Svijet mi je najdraži kad imam masku.
Imala sam sreću što sam dvaput doživjela svoj najdraži trenutak.
Kad sam bila mlađa, san su mi bile Olimpijske igre,
ali zbog bolesti sam zaboravila na to.
Kad sam se vratila mačevanju,
shvatila sam da moj san možda nije nestao.
Otac mi je rekao: "Sanjam trenutak
kad će osobe s invaliditetom nastupati na Olimpijskim igrama."
Svi su mislili: "Kakva luda ideja."
Ako ste 1944. imali ozljedu leđne moždine, niste imali previše šanse.
Vraćali su ih u Britaniju u otvorenim lijesovima.
Medicinska služba je rekla: "Oni više nisu nizašto."
Nisu se mogli vratiti u borbu pa su ih napumpali morfijem.
Umrli bi od infekcije u šest mjeseci.
Kad su odlučili otvoriti Centar za ozljede kralježnice
u Stoke Mandevilleu, nitko ondje nije htio raditi,
jer su pacijenti umirali.
Kad su ponudili posao mojem ocu, imao je razne ideje kako pomoći.
Prihvatio je.
Osmislio je izvanredan tretman gdje su ih okretali svaka dva sata.
To je spriječilo dekubitus i preživjeli su.
Kako nije imao dovoljno osoblja,
ostajao je u bolnici i pomagao okretati pacijente svaka dva sata.
Nikad ga nije bilo kod kuće.
Znala sam da je bio dobar liječnik
i da radi nešto posebno.
Bio bih mrtav da nije bilo tog tipa.
Paraplegija nije kraj. To je početak novog života.
Sir Ludwigov glavni cilj bio je vrlo jednostavan.
Osigurati da te osobe postanu porezni obveznici.
To znači da su građani.
Ne radi se samo o preživljavanju.
Radi se o tome da budu korisni ljudi, prijatelji, članovi obitelji,
muževi, žene, netko,
kao i svi drugi.
Sinulo mi je da bi bio ozbiljan propust
da ne uključim sport u rehabilitaciju hendikepiranih ljudi.
To je bila vjerojatno jedna od najboljih ideja koje sam imao kao liječnik.
Sport je udica.
Ništa vas na svijetu
ne može tako vratiti iz najmračnijih mjesta kao sport.
Kad sam vidio da paralizirani prihvaćaju sport,
bilo je logično osnovati sportski pokret.
Prvo natjecanje održali smo sa 16 paraliziranih bivših vojnika...
IGRE U STOKE MANDEVILLEU 29.07.1948.
...29. srpnja 1948.,
kad su otvorene Olimpijske igre u Londonu.
OLIMPIJSKE IGRE, LONDON 29.07.1948.
Stalno su vježbali da budu u boljoj formi, da postanu bolji i brži.
Pokret je procvjetao.
Novi rekord, 18 zemalja na Međunarodnim paraplegičarskim...
Dvadeset i dvije zemlje...
Dvadeset i šest zemalja na igrama u Stoke Mandevilleu.
To je raslo brzo.
1. PARAOLIMPIJSKE IGRE RIM, 1960.
U Rimu su prvi put organizirali Paraolimpijske igre.
Mnogi su mislili da to ima veze s paralizom,
ali Paraolimpijske igre bile su paralelne s Olimpijskim.
Guttmann je bio pametan jer je shvatio da će sportski pokret
biti vrlo važno oruđe za promjenu gledišta širom svijeta.
PARAOLIMPIJSKE IGRE - PEKING, 2008.
Ni u Kini, u Pekingu, nisu primjećivali osobe s invaliditetom.
Bili su skriveni.
Bila sam vrlo mlada kad sam stekla invaliditet
i moja obitelj nije imala velika očekivanja od mene.
Pitali su se čime ću se baviti kad odrastem
i kako ću se uzdržavati.
Kineski savez osoba s invaliditetom tražio je sportaše...
za Paraolimpijske igre u Pekingu 2008.
Došli su k meni i pitali me zanima li me sport.
Nisam rođena u bogatoj obitelji.
Oni su mi otvorili vrata.
U Pekingu smo vidjeli kako se najveća država svijeta...
Narodna Republika Kina.
...svim silama trudi organizirati Paraolimpijske igre
što je moguće bolje
i tako promijeniti živote ljudi s invaliditetom.
Dame i gospodo, utakmica za zlatnu medalju.
Broj tri, Ryley Batt.
Kina je sve iznenadila. Sjajno su odradili Paraolimpijske igre.
Igrali smo finale protiv Sjedinjenih Američkih Država
i bilo je više od 8000 navijača.
Kad sam čuo za Paraolimpijske igre, nisam htio gledati ljude u kolicima.
Moj kriptonit.
Nisam htio sjesti u kolica. Nisam htio imati veze s time.
Mama je u trudnoći bila na ultrazvuku.
Nisu se vidjela nikakva oštećenja.
Kad sam došao na svijet, obitelj je bila u šoku...
jer nisam imao noge i nekoliko prstiju na svakoj ruci.
Čuo sam da me moja baka, koja je bila vrlo draga,
nije znala držati.
Nije me znala prihvatiti. Mama i baka tjednima su plakale
jer nisu znali što će biti sa mnom.
-Reci: "Pozdrav, kamera." -Motor!
-Da. Motor. Kaže: "Motor." -Motor.
Ne znam što je bilo mojem djedu. Nije htio prihvatiti neuspjeh.
Maši mami.
Mahni mami.
Kupio mi je motor kad sam imao tri i pol ili četiri godine,
a roditelji su mu rekli: "Zašto mu to kupuješ?
Kako će ga voziti?"
Sjajan motor, Ryley. Samo kreni, Ryley.
Dan kad sam sjeo na taj četverokotač, bio mi najbolji u životu
i sjećam ga se i danas.
Zbog njega sam se osjećao normalno.
Pogledajte kako ide.
Ne sjećam se da sam pomislio: "Jadan ja zbog invaliditeta."
Nisam se smatrao osobom s invaliditetom.
Kao majmun.
Tada sam se vozio skateboardom.
Htio sam se uklopiti u društvo i biti kul.
Nisam bio u školi kad smo morali označiti kojim se sportom želimo baviti.
Dobio sam ragbi u kolicima.
Htio sam uskočiti u ta kolica, ali bilo me sram.
Prošlo je tjedan dana i otišao sam plivati.
Kad sam se vratio, netko mi je ukrao skateboard.
Ne znam zašto, ali rekao sam:
"Probao bih ragbi u kolicima."
Ovisnik sam o adrenalinu.
Kad se sudarite, to je kao mala prometna.
Žestoko je, brzo i nije za one bojažljive.
Nije ni čudo da se ragbi u kolicima naziva i murderball.
Ragbi u kolicima mi savršeno odgovara, ali moram priznati
da su mi tinejdžerske godine bile najteže razdoblje u životu.
Doživljavao sam sebe veoma negativno.
Nisam želio izlaziti u javnost
i zabrinjavalo me što ljudi misle o meni.
Previše sam jeo i debljao se.
Imaš li curu?
Trenutačno nemam.
Idem na tulume i upoznajem razne cure...
-Da? -Ne često.
-Ryley, pretjeruješ malo? -Ne.
U Pekingu 2008. oslonio sam se na prirodni talent.
Nisam bio u formi u kakvoj sam trebao biti.
Izgubili smo u finalu i osjećao sam da sam iznevjerio 11 suigrača.
Nije mi se sviđao moj invaliditet i bilo mi je teško.
Paraolimpijski prvaci, Sjedinjene Američke Države.
Nakon Paraolimpijskih igara u Pekingu 2008.
u zemlji se promijenio stav prema osobama s invaliditetom.
Moj i život moje obitelji
nakon toga su se drastično popravili.
Prije Paraolimpijskih igara, Kina je imala nisko mišljenje o ljudima s oštećenjima.
Ali tako je bilo u svim državama svijeta.
To se događa i ovdje, čak i u UK-u,
možda malo suptilnije.
Usvojili su me u Francuskoj.
Kao da sam sletio na novi planet.
Često su mi govorili da nisam nizašto.
Bio sam prljavi kripl...
crnjo...
To je...
Bio sam malen. Nisam znao što se događa.
Ali kad sam rekao roditeljima za to...
Često ne shvaćam zašto su ljudi
tako grubi kad su drugi različiti.
Odrastajući u Australiji bila sam idealna za maltretiranje.
Neki klinac vidio je da imam jednu nogu
pa me stalno zvao "gusarica". A ja sam pomislila...
Sljedeći put mi je prekipjelo.
Uzela sam protezu, bacila je kao koplje i…
pogodila sam ga.
Prvi dan u srednjoj. Više me nisu maltretirali.
Moje srce još radi. Moj mozak još radi.
Tu sam, nemojte me sputavati jer neću to dopustiti.
Dajte nam priliku da pokažemo što možemo.
Ako ne, sami ćemo naći prilike.
JUŽNA AFRIKA
Dolazim iz ruralnog kraja i znam kad je nešto skriveno.
Bilo je vrlo čudno.
Obično bi u ruralnim krajevima
odveli djecu i sakrili ih nekamo,
jer obitelj misli da je prokletstvo imati dijete s invaliditetom.
Neki ih ljudi ne žele vidjeti.
Od svoje prve do desete godine bio sam u kolicima.
Ne vidite ono što vide drugi.
Kao da ne vidite svoju budućnost.
Dobrotvorna neprofitna organizacija
pomogla mi je s nogama.
Čekaj. Ovo ili ovo?
Dobro, okreni.
Dobio sam prve proteze Cheetah.
To mi je uvelike promijenilo život.
Mogao sam prići ljudima,
pogledati ih u oči i pozdraviti,
a ne gledati ih u trbuh.
Osjetite da ste na istoj razini.
Čim sam se počeo kretati, svidio mi se taj osjećaj.
Bravo!
Pitaju me zašto ne mogu mirovati.
Mislim da ne želim biti na miru. Želim se kretati.
Kad god mogu trčati, to me tjera na smijeh.
Ništa mi ne može zasmetati.
Jedino čujem kako mi vjetar puše kroz uši.
Poželio sam raditi svašta.
Želim biti bolji i promijeniti svijet.
Trener mi je rekao: "Vidim da si nadaren.
Idemo u Rio."
GODINU DANA PRIJE IGARA
Tada smo prvi put imali dva vrlo uspješna natjecanja,
u Pekingu i Londonu.
Očekivanja za Rio bila su neizmjerna.
Što se tiče organizacije, u završnim smo prilagodbama.
Gradnja je u tijeku, ne kasni.
Pomislili smo: "Ajme, ovo će biti nevjerojatno.
Pružit ćemo im nešto posebno."
Ali onda smo vidjeli neke prepreke na putu.
Ovdje ćemo održati...
CARLOS NUZMAN - PREDSJEDNIK ORGANIZACIJSKOG ODBORA, RIO 2016.
...najbolje Paraolimpijske igre,
ne što se tiče organizacije, već ljudske topline...
Naziv organizacijskog odbora trebao je biti objavljen.
Službeni naziv
bio je Odbor za organizaciju Olimpijskih igara u Riju 2016.
Ne Olimpijskih i Paraolimpijskih.
Zapitao sam se.
Zašto u službenom nazivu ne stoji i Paraolimpijski?
Ne znam, neke starije vođe nije bilo briga.
U povijesti Paraolimpijskog pokreta
prema našim sportašima nisu se uvijek odnosili dostojanstveno i s poštovanjem.
U Atlanti je bila katastrofa.
Odbor za Olimpijske igre odlučio je ne organizirati Paraolimpijske.
U Ateni, ako pogledate fotografije,
na tribinama nije bilo mnogo gledatelja.
Bilo je problema s promidžbom.
Ako je jednostavno, to nisu Paraolimpijske igre.
Rusija odbija održati Paraolimpijske igre.
OLIMPIJSKE IGRE U MOSKVI 1980.
Profesor Sir Ludwig Guttmann je uzrujan
zbog ruske odluke da paraolimpijci ne nastupe.
Ogorčen sam.
Dakle, Sovjeti ne priznaju da imaju osobe s invaliditetom
i zato su vam zabranili dolazak.
Kaskaju za nama barem 20 godina.
Kad je Sovjetski Savez odbio održati Olimpijske igre za hendikepirane,
prekinuta je tradicija koja je počela u Rimu 1960.
Ali Nizozemska se pobrinula da se igre ipak održe.
PARAOLIMPIJSKE IGRE U ARNHEMU 1980.
Kad sam stigao u Arnhem, nisam znao
da je Sir Ludwig umro ranije te godine.
Mislim da se borio do samog kraja.
Radio je u bolnici.
Još je gasio svjetla svaku večer
jer je zadnji odlazio
i bio je u punom pogonu s poslom.
Bio je dobar trenutak da ode.
Otišla sam u Arnhem i bilo je vrlo bolno,
a prva stvar bila je minuta šutnje za njega.
Ta minuta šutnje u kojoj su svi ti ljudi mislili...
na mog tatu, bila mi je vrlo emotivna.
Pored mene je stajao čovjek s teškom cerebralnom paralizom.
Nije mogao govoriti, ali imao je ploču ispred sebe
i pokazujući razna slova, pitao me: "Zašto ste ovdje?"
Rekla sam da mi je Ludwig Guttmann bio otac.
Teško mi je slovkao: "On je sjajan čovjek."
Ali igre su bile vrlo uspješne.
Održane su ondje jer su Rusi rekli da oni nemaju osobe s invaliditetom.
Ali sad mislim da ih imaju poprilično.
Osvojila si 17 paraolimpijskih medalja, sedam zlatnih.
Držiš svjetski rekord na svim utrkama:
100 metara, 400 metara, 800 metara, 1500 metara, 5000 metara.
Prva si pobijedila u sva četiri velika svjetska maratona
u jednoj godini, i to tri godine zaredom.
-Nevjerojatno. -Hvala.
Odakle si? Ispričaj nam svoju priču.
Nevjerojatno. Gdje si rođena?
U Sankt Peterburgu u Rusiji.
Odrastati s invaliditetom u Rusiji '80-ih
bilo je teško.
Biološka majka nije me mogla uzdržavati.
Smještena sam u sirotište broj 13.
Nema nekog imena. Samo sirotište broj 13.
Bio je to jednostavan život.
Nisam imala kolica.
Kretala sam se tako da sam se vukla po podu
koristeći ruke umjesto nogu.
Bila sam nestašna ondje i vrlo tvrdoglavo dijete.
Nisu me usvojili do moje šeste godine kad je došla moja mama.
Dugujem joj svoj život.
Nisam se ni snašla, a već sam bila u avionu za Ameriku.
Nisam poznavala vanjski svijet.
Mama kaže da sam vrištala jer je sve bilo nepoznato.
Odlazila sam od nečega što sam tako dugo poznavala
i dolazila u novi svijet koji nisam poznavala ni govorila jezik.
Bok, pozdrav!
-Koliko imaš godina? -Šest.
Kad sam došla u SAD, noge su mi bile atrofirane iza leđa
i imala sam deset operacija kako bi ih izravnali.
Liječnici nisu očekivali da ću dugo živjeti.
Mislili su da neću živjeti dugo, da neću moći zadržati posao.
Razmišljali su vrlo usko.
Čim sam sjela u ta trkaća kolica,
ne znam, to je bilo to za mene.
Nikad nisam osjetila to.
Tatyana!
Slobodu da mogu ići jako brzo.
Bila sam tako usredotočena da mi nije bilo stalo ni do čega drugoga.
Sve na svijetu bilo je u redu.
Imala sam osjećaj da je to beskrajno, da bi moglo trajati zauvijek.
Prijeđem 200 kilometara tjedno trenirajući.
Ruke vježbam gotovo isto kao trkač bez invaliditeta.
Pazi ovo.
Ljudi misle da mi je hodanje na rukama prvih šest godina
izgradilo mišićnu masu u rukama i leđima.
Na početku školske godine trebali smo zapisati svoje ciljeve.
Moj posljednji cilj bio je:
"Nastup na Olimpijskim igrama u Ateni 2004."
Tatyana McFadden.
Hajde, Tatyana!
Nitko nije mislio da ću ući u ekipu ni osvojiti medalju.
TATYANA MCFADDEN - SAD
Kad sam se vratila s igara,
nitko nije znao da su održane Paraolimpijske igre.
Htjela sam se pridružiti srednjoškolskoj trkaćoj ekipi,
ali nisam imala pravo trčati s ostalim trkačima
jer sam bila jedina trkačica u kolicima.
Nisam shvaćala zašto me diskriminiraju.
Čak su i treneri rekli da bih trebala imati klub prilagođen meni
i da ne pripadam ondje. To me povrijedilo.
Pomislila sam: "Borit ćemo se protiv toga."
Tužili smo ih bez naknade štete, znači bez novčane naknade.
Tražili smo da se osobe s invaliditetom mogu baviti sportom u srednjoj školi.
Osobe s invaliditetom
sad imaju pristup školskim sportskim programima.
Taj nalog donijela je Obamina vlada.
Mogla sam trčati uz druge trkače.
Prvi put u povijesti učenici s invaliditetom
bit će uključeni u sportske ekipe u svojim lokalnim školama.
To je bilo teško, ali donijeli su savezni zakon
i nazvali ga Zakon o ravnopravnosti u sportu.
Neki su ga ljudi nazvali i Tatyanin zakon.
Kad sam saznala da će se igre održati u Rusiji,
koliko bi bilo fora učiniti nešto?
Mnoge su iznenadile Paraolimpijske zimske igre.
SOČI - 2014.
Imamo slijepe sportaše koji se spuštaju sa 100 kilometara na sat...
Dobro je.
...vjerujući svojim vodičima koji im preko radija govore:
"Lijevo, desno."
Super-G za slabovidne je u tijeku.
Ne volim se spuštati brzo nizbrdo pa spust nije dolazio u obzir.
Ali skijaško trčanje, savršeno.
Trening mi je bio najteže iskustvo.
Drugi treneri u ekipi rekli su mi da bih se trebala vratiti ljetnom sportu
i usredotočiti na trening za Rio.
Tatyana McFadden, kakva je to zanimljiva priča.
Nema boljeg osjećaja nego kad vidite obitelj
kako drži američku i rusku zastavu,
koje kao da su se tada spojile u jednu.
McFadden im se odupire.
Marthinsen stiže s unutarnje strane.
McFadden joj se odupire.
Marthinsen se odguruje štapovima iz ramena.
Kakav sjajan finiš, zamah po zamah.
Mislim da je Marthinsen stigla 0,1 sekundu prije McFadden.
Kakav finiš.
Osvajanje srebrne medalje i to što je moja biološka majka došla na natjecanje
bio je šlag na kraju.
Bila sam jako uzbuđena što sam je vidjela.
Na licu joj se vidjelo olakšanje.
Živjela je teškim životom i svaki se dan brinula kako sam.
Kad me vidjela, mislim da se osjećala 20 godina mlađe.
RIO SEDAM TJEDANA PRIJE IGARA
Olimpijske igre u Riju počinju za nekoliko tjedana.
Ništa ne obećavam. Mlad sam, nema nedostataka.
Morate dati sve od sebe i sve će vam se ostvariti.
Kao 14-godišnjak, idem u Rio.
Bio sam tako uzbuđen što sam uspio.
Četiri sam godine trenirao za Rio.
To!
Četiri godine.
Morate žrtvovati mnogo u životu:
momačke večeri, vjenčanja, rođendane, svašta.
Možda su mi to jedine Paraolimpijske igre.
Za 5 g. sve se može promijeniti.
Nekoliko tjedana prije otvaranja Olimpijskih igara,
primio sam poziv Organizacijskog odbora.
Rekoh: "O čemu se radi?" Rekli su da ćemo razgovarati kad dođem.
Rekoh...
18. srpnja bio je ključan datum.
S naše strane bili smo trojica.
Rekli su: "Radi se o novcu.
Utjecat će na Paraolimpijske igre.
Iskreno, ne znamo na kojoj ćemo razini predstaviti Paraolimpijske igre.
Možda ih nećemo održati."
To mi je bilo najduljih pet minuta u životu.
Kvragu. Nije bilo novca.
Koji vrag? Što se događa?
Trebate novac za organizaciju igara.
Ne kažu vam: "Ovo možemo, a ovo ne."
Kažu: "Ne možemo organizirati igre."
Bili smo šokirani.
Poznavao sam Xavija više od 10 g.
Prvi put nisam vidio njegovu reakciju.
Tada nisam znao kako bismo to mogli popraviti...
i to je bilo zastrašujuće.
Zatim su svi izašli iz prostorije.
Bili smo ondje pet, deset minuta
u tišini ne znajući što reći i gdje početi.
PET TJEDANA PRIJE POČETKA IGARA
Neizvjesno je hoće li sportaši otputovati na Paraolimpijske igre sljedeći mjesec,
kaže predsjednik Međunarodnog paraolimpijskog odbora.
Nikad u 56 godina Paraolimpijskih igara
nismo se susreli s ovakvim okolnostima.
Vlada zabrinutost u vezi s Paraolimpijskim igrama.
Otkazuju igre zbog nedostatka novca.
Ne bi dopustili otkazivanje Svjetskog prvenstva
ili Olimpijskih igara u Riju. Ovo je skandal.
Plakala sam mjesec dana prije Rija.
Što će se dogoditi?
Iskreno, nisam znao što da mislim. Bilo mi je to previše.
Počelo je kao briga, ali brzo ide prema krizi.
Koliko je gadna ta novčana kriza? Jednom riječju, katastrofalno.
Otkriveno je da je novac za Paraolimpijske igre
već potrošen na Olimpijske igre.
NAJVIŠE SE BOJIM DA ĆE NAŠE SPORTAŠE TRETIRATI KAO GRAĐANE DRUGOG REDA
Bit ću potpuno iskren, jako sam se naljutio.
To je bilo nečuveno.
Postoji budžet za Paraolimpijske i Olimpijske igre.
Zašto uzimate iz našeg džepa?
Imate osjećaj da njima Paraolimpijske igre ništa ne znače.
Nacionalni Paraolimpijski odbori pitali su:
"Andrew, što se događa? Hoće li se igre održati ili ne?"
ČETIRI TJEDNA DO POČETKA
Paraolimpijci nemaju vremena za brigu oko toga što ne štima.
Do maksimuma iskorištavaju ono što štima.
Uvjeravam vas da ćemo to učiniti i ovdje.
Zaboravite na te ljude, na vodstvo, jer oni nam neće pomoći.
Znali smo da ne smijemo iznevjeriti sportaše.
Nas trojica bacili smo se na posao.
Xavi je reorganizirao resurse koji su bili dostupni.
Na ploču smo pisali jesu li neke mjere moguće.
Ne, ugovor je potpisan. Sve je plaćeno, potrošeno.
Je li ova mjera moguća? Da, ali ovo nam treba. Učinimo to.
Philip je bio u svom filmu, s medijima i na političkoj razini.
Uloga Andrewa Parsonsa bila je da surađuje s brazilskim vlastima.
Tražio sam novac. Obratili smo se vladi.
Prva predsjednica Brazila, Dilma Rousseff, suspendirana je.
Predsjednica Brazila bila je optužena.
To je recept za katastrofu.
Napravili smo mnogo operacijskih izmjena,
ali na kraju se sve svodilo na novac.
A novac stiže sljedeći tjedan. Ne, sljedeći tjedan.
Razgovarali smo i izmjenjivali poruke preko WhatsAppa.
XAVI: Ima li vijesti od novih sponzora?
PHILIP: Uskoro će biti prekasno.
ANDREW: Svi su na Olimpijskim igrama.
Nastojali smo spasiti igre tijekom Olimpijskih igara.
Tijekom Olimpijskih igara trenirala sam u Alabami
i pripremala se za naše igre.
Nastavila sam s pripremama i držala fige
nadajući se da će sve biti u redu.
TRI TJEDNA DO POČETKA
Bilo je teško usredotočiti se.
Toliko stresa, toliko mentalne pripreme.
Nisam ni gledao vijesti.
Nisam htio znati ništa. Htio sam ostati pripremljen.
ANDREW: Vlada će dati 100 milijuna reala.
PHILIP: Izvrsne vijesti.
XAVI: Kad možemo dobiti novac?
Pronašli smo nešto novca.
Federalni sudac je izdao zabranu vladi
da ne može uplatiti obećani novac
ako Organizacijski odbor ne pokaže svoje račune.
Oni to nisu htjeli učiniti.
Igre počinju za tri tjedna, a Rio visi o koncu.
ANDREW: Idem na sud razgovarati sa sucem.
PHILIP: Pokaži mu.
Nikada to neću zaboraviti
jer smo predstavnici savezne vlade
i ja išli na razgovor sa sucem u Rio,
zajedno s javnim gradskim pravobraniteljem.
Rekao sam mu: "Ako ne dobijemo taj novac,
Paraolimpijske igre neće se održati.
U državi u kojoj ima 24 milijuna osoba s invaliditetom,
što radimo s njima? Govorimo im:
"Ne vi, slušajte...
Vi niste bitni. Niste vrijedni truda."
XAVI: Ima li vijesti? PHILIP: Kako je prošlo?
ANDREW: Znat ćemo za 24 h.
Bio sam prestravljen. Ako se igre ne održe,
gotovi smo. Gotovi smo kao pokret, kao organizacija.
Prekinuli bismo taj krug.
U budućnosti više ne bi bilo povjerenja.
Bilo bi to gašenje Paraolimpijskog plamena.
Xavi je rekao: "Mrtvi smo."
Bio je jako emotivan.
Teško je objasniti
jer smo vjerovali da smo dio mnogo šire slike.
Ovo je pokret za dobro.
Nazvao me izvršni direktor Australskog plivačkog saveza.
Nikad nisam osjetila toliko olakšanje.
Rekli su nam da će se igre održati.
Bili smo jako uzbuđeni
i pokušavala sam zadržati sve svoje emocije u sebi.
Bila sam vrlo pristojna.
"Dobro, spremna sam. Idem na trening."
Sjela sam i opet zaplakala.
Dobre vijesti, dobili smo novac.
Hvala Bogu.
Nismo imali ništa, a sad možemo nešto organizirati.
Igre će se održati bez obzira na sve.
Godine priprema svele su se na ovo jedno putovanje.
Paraolimpijske igre koje se održavaju svake četiri godine
gotovo su čaroban događaj.
To je zajednica i podupiremo jedni druge.
Svijet vidi tu poveznicu tijekom igara.
To je snažna deklaracija
jer su se svi ti ljudi borili da dospiju onamo.
RIO 2016 VAŠ JE SAN OSTVAREN
Stigli ste na Paraolimpijske igre u Riju 2016.
U daljini je Olimpijski park.
Paraolimpijske igre u Riju 2016. počinju za koji trenutak.
Počinje jedna od najgledanijih utrka, finale na 800 metara za muškarce T54.
Trideset-petnaest.
Deset.
Sve je bilo... kao grad duhova.
Bilo je šokantno.
Kvragu.
Odbor za organizaciju koji je izgubio naš novac
ili ga potrošio, nije prodao karte.
Prodano je vrlo malo karata, manje nego na prijašnjim igrama.
To je stvorilo lošu atmosferu.
Problemi s novcem bili su važni, ali to je bilo iza nas.
Zašto ovo radimo ako nitko to neće doći gledati.
Te tisuće sjedala mogle su promijeniti ljudima živote.
Ne zaboravite, životi se mijenjaju na trkalištu,
ali i na tribinama.
Finale na 200 metara za muškarce, T42.
Prvo veliko natjecanje za Ntanda Mahlangua.
Zaboravimo na pune stadione.
Da, to igra veliku ulogu. Želite da ljudi navijaju za vas.
Ali ja predstavljam milijardu ljudi i to je nevjerojatno.
Odakle ja dolazim, to je velika stvar,
jer nikad ne bih zaboravio odakle potječem.
Krenuli su. Mahlangu je sporo krenuo.
Predstavljam svoj narod, svoje pleme.
Predstavljam druga plemena.
Trčim za taksiste koji me voze do grada,
za ljude koji se brinu da dobijemo kruh u ruralnim područjima.
Trčim za sve one koji igraju ulogu u mom životu.
Stiže Mahlangu iz Južne Afrike!
Whitehead osvaja zlato! Mahlangu osvaja srebro.
Mahlangu je drugi s novim afričkim rekordom.
Svaki sportaš sanja o zlatnoj medalji.
Ntando Mahlangu.
Kad sam osvojio srebro, bilo je to previše.
Sjećam se da su neki govorili kako je prodano malo karata.
Rekoh: "Čekajte.
Ljudi će doći.
Brazilci će podržati ove igre. Neće nas iznevjeriti."
Odjednom se pojavio taj paraolimpijski duh.
Sportaši su zauzeli pozornicu.
Ellie Cole osvaja zlato s novim paraolimpijskim rekordom.
Same Amerikanke u završnici.
Tatyana McFadden osvaja prvu zlatnu medalju u Riju.
Sjajna Peacockova utrka!
Karte su se počele prodavati.
Ljudi nisu znali za karte za Paraolimpijske igre.
Kad su saznali, htjeli su ih kupiti.
Bit će jako blizu. Stiže Van Rhijn!
Van Rhijn ih je možda sustigla i jest!
Najveći broj ljudi u Olimpijskom parku
bio je tijekom Paraolimpijskih igara.
Parasport je spasio stvar.
Gledatelji, stanovnici Rija,
karioke su došli gledati i povezali su se.
Bio je trenutak na boćanju...
Boćari imaju teški invaliditet
pa su pod stresom ako je prehladno ili pretoplo,
ako je prebučno ili slično,
a publika je bila... Kao na nogometnoj utakmici.
Suci su bili malo zabrinuti.
"Da upozorimo gledatelje? Da ih malo utišamo?"
Sportaši su rekli: "Uživamo. To smo oduvijek htjeli."
Naporan rad se isplatio Brazilcima.
Ovaj trenutak ekipa i njihov kapetan Antonio Leme nikad neće zaboraviti.
U Riju je vladala električna atmosfera.
Navijači su uživali.
Imali smo sreću u finalu
jer mislim da su više navijali za Australce.
To nas je motiviralo.
Evo najboljeg igrača svijeta, Ryleyja Batta.
Htjeli smo pobijediti jednu reprezentaciju, a to je bio SAD.
Fotografije iz Pekinga promijenile su sve.
Ta srebrna medalja bila mi je pored kreveta. Gledao sam je svako jutro.
"To mora biti zlato.
Ustaj iz kreveta i budi pravi sportaš."
Svi na mjesta.
Početno bacanje.
Krenuli smo.
Ima mnogo snage. Probit će se.
Kad sam smršavio, počeo sam više prihvaćati svoj invaliditet.
Izgubio je loptu.
Ponosio sam se sobom.
Opet smo izjednačeni.
Batt je krenuo s desne strane.
Evo ga opet, probija se.
Ryley Batt povećava rezultat na 58-57.
To je bila akcija za zlatnu medalju.
Minuta odmora.
Djed je mnogo utjecao na mene
i uvijek mi je govorio da budem primjer drugima.
Ne gledaj tako, razgovaraj s djedom.
Htio sam pobijediti i igrati najbolje što mogu za svog djeda.
Bilo mi je teško kad je umro prošle godine...
Postanem malo emotivan.
Ali ponosio bi se mnome.
Bok.
Pa-pa.
Australija ima loptu i 3,6 sekundi do kraja. Sve ovisi o Battu.
Batt će je prenijeti preko crte i gotovo je!
Osvojit će zlatnu medalju!
Kakav trenutak nakon produžetka.
Sjajno je kad je osvojite s 11 najboljih prijatelja.
Mislim da je Rio bio još važniji
za pokret od Londona,
jer nikad nismo bili tako eksponirani kao u Riju.
Nikad nije bilo tako sirovo. Bio je to čisti sport.
Paraolimpijski sportaši
spremni su stvoriti još jednu priču kroz sport.
Trenirate cijeli život za taj trenutak.
U Riju mi je bilo teško zbog problema s rukom.
Tjedan prije nisam se mogla mačevati i bila sam u depresiji.
Svi su se mačevali i postajali bolji,
a ja sam samo mogla sjediti.
Nisam dugo gađao tako dobro kao u Riju
i znao sam da vodim.
Deset!
Sjećam se posljednjeg hica.
Trebao sam 10 za pobjedu, 9 za izjednačenje, 8 za poraz.
Oprema mi je zatajila i izgubio sam.
To mi je slomilo srce.
Rio i ja nismo si dobri, znate?
Trebalo mi je da se oporavim od toga.
Zbog predanosti
i četiri godine napornog rada.
Dobro došli u dvoranu Carioca 3 i paraolimpijsko mačevanje u kolicima.
Dva dana prije igara počela sam s mačevanjem,
ali nije mi išlo jer sam bila pod stresom.
Trener je rekao: "Sjajno ti ide."
Rekoh: "Ne! Ne govori mi to ako nije istina!
Odjebi! Makni se!"
Bilo mi je doista teško.
Ako nitko ne vjeruje u mene, dobro,
ali ako ja ne vjerujem u sebe, to je problem.
Kinezi su godinama dominirali u svakom natjecanju.
Tako su snažni. Kako je to moguće?
Za nekoliko ćemo trenutaka dobiti novu paraolimpijsku prvakinju.
Sudac traži da se mačevaoci pripreme.
Hej!
Bebe!
Ako ovako slavi nakon jednog boda,
zamislite što će biti ako prva dođe do 15.
Hej!
Sve je bilo savršeno za jedan bod pa za drugi.
Hej!
Mamma mia! Što to radim?
Ne zaboravite da se natječe protiv nove prvakinje u épéeu.
Brzi poen i približila se samo na jedan.
Fizički je bolja od mene jer ima ruke
i noge, tako da je mnogo bolja od mene.
Hej!
Tako jako to želi.
Ali izgubila je bod.
Vio je nabrijana.
Pet bodova prednosti za Vio.
Hej!
Talijanka osjeća nelagodu.
Dobila je udarac iza maske, po potiljku.
Pogledajte, vidi se kako je Zhou zamahnula
i iza maske je udarila po glavi.
Traži led.
Kao klinka, a i sad,
ako osjetim bol, ništa ne govorim.
Kažem: "Nije bitno, proći će."
Kad kažem da boli, onda doista boli.
Smije se, ali to izgleda nevjerojatno bolno.
Beatrice Vio želi pobjedu,
a Paraolimpijske igre doista stvaraju junake.
Udaljena je samo bod od zlatne medalje.
Kad pobjeđujete i shvatite da ste na 14. bodu,
pomislite: "Dobro, to je zadnji."
Ako bude na dobrom položaju i na dobar način, pobijedit ćete.
Sve to shvatite. Shvatite svoj život.
Ali ako ne izvučete taj zadnji bod, plakat ćete ostatak života.
Svi su na rubovima sjedala.
19-godišnjakinja iz Venecije ne zna što bi sa sobom.
Emocije su sirove.
Kad sam se vratila mačevanju, rekla sam: "Ja sam Bebe.
Nemam noge ni ruke. Želim se mačevati."
"To je nemoguće. Mačuješ se s ova tri prsta
i zglobom, to ti treba,
to je mačevanje,
a ti to nemaš i ne možeš se mačevati."
Bilo je nemoguće, ali u početku je sve nemoguće.
Morate vjerovati u sebe. Radite što god želite.
Brazil! Brazil!
Ceremonija zatvaranja Paraolimpijskih igara. Pogledajte!
Dokazali smo u Riju da smo ujedinjen pokret.
Kad god nastane sranje,
naš će pokret reći:
"Hej, nećete nam to raditi. Održat ćemo svoje igre
i poslat ćemo svoju poruku.
Pomoći ćemo promijeniti društvo
i poboljšati život na ovom planetu."
Ovo je više od osvajanja medalja.
Bebe Vio. Hvala ti na svim emocijama koje si nam pružila.
Ovaj put ti nas tjeraš na let.
Putnici, obavještavam vas da danas
imamo čast ugostiti dobitnicu zlatne medalje
na Paraolimpijskim igrama 2016.
Bebe! Bebe!
Dobitnici medalja na Olimpijskim i Paraolimpijskim igrama!
Želimo imati glavnu ulogu u borbi za ljudska prava.
Vraćamo se tamo gdje smo počeli.
Vizija Sir Ludwiga nije u potpunosti dovršena,
jer se i dalje oni koje nazivaju invalidima
ne potiču i nisu prihvaćeni u društvo.
Ono što je Sir Ludwig pokušavao sad je potrebno više nego ikad.
Ljudi me sažalijevaju. Zašto? Zbog percepcije.
"On nema nogu. Treba ga sažalijevati."
Moj invaliditet moja je snaga.
Umrijet ću ovakav.
Moja noga neće izrasti.
Nisam gušter.
Svatko ima neku supermoć koju otkrije u nekom trenutku svog života.
Morate prihvatiti svoju situaciju.
I otkriti kako je to predivno.
Prijevod titlova: Davor Levak