www.титлови.ком
ФИЛМ СЕРГЕЈА МОКРИЦКОГ
Москва, аеродром Внуково, 1957. године
Г. Хрушчов позива гђу. Еленор Рузвелт
на свечани пријем у част њеног доласка у СССР.
У програму... -Извините, г. Џејмс. Прво идемо на ову адресу.
Морам да напоменем, да бивша прва дама САД
не може да крши протокол. Ако закаснимо, морамо...
Ићи ћемо! Никита Сергејевич ће чекати.
За једног џентлмена треба да је задовољство да чека једну даму.
Ко је тај тајанствени незнанац, због кога ће чекати г. Хрушчов?
Упознала сам се с том женом...
БИТКА ЗА СЕВАСТОПОЉ
Први пут видех Људмилу на студентском сусрету.
Мала беше, као девојчица, просто ме је освојила.
Строгог одгоја, обучена у униформу.
Желех је боље упознати, да јој видим осмех.
Фанг Хуи, пешадинац, убио је осам непријатеља. -Одлично.
Николај Прокофјевич, руководилац делегације совјетских студената.
Комуниста. -Драго ми је. -Комунисти у Белој кући. То је реткост.
Баш ми је драго. Колико непријатеља убисте? -Ја сам партијски радник.
Припремам моје другове за подвиг. То је јако важно!
Јако добро, то је јако важно.
Владимир Пчелинцев, снајпериста. 152 убијена од 154 хица.
Одлично. -Млађи поручник Људмила Павличенко!
А ко сте ви? -Снајпериста. -Жена снајпериста?
И колико људи сте убили?
Не људи, фашиста. 309.
Да ли је могуће, 309? -Стварно? -Како се осећате када убијате?
Кијевски државни универзитет. 1937. године
Извините. Извините, пустите да прођем.
Људа!
Примљени смо! Идемо у парк! -Зашто се не радујеш? -Радујем се.
Шта ти је, идемо у парк! -Одох кући. -Чекамо те тамо. -Обавезно дођи!
Факултет за историју: 1. Л.М.Павличенко
Мама. Мама, могу ли данас да обучем твоју хаљину?
Данас може. -Идем се пресвући, па ћу ти помоћи.
А Бударим му одговара. "Рат у Шпанији је показао, да је
одавно прошло време за сабље. Вигерников не издржа, зграби сабљу
и појури га." Добро да га није стигао. Чекаћу те напољу.
Да се пресвучем и идемо. -Здраво тата.
Како се усуђујеш. Добро да ниси и мој мундир обукла. Донеси ми чизме.
Примљена сам. Прва на списку! -Браво, честитам!
Можеш да се поносиш са мном!
Мишо... буди нежан с њом данас.
Тата! Када се враћаш? Тата?
Не чекајте ме за вечеру. -Хтели смо частити суседе, прославити мој упис.
Шта има да се прославља? Хтела си да упишеш, и успела си.
Браво! -Оче! Обећај да ћеш доћи раније.
Људа!
Људа! Људа... -Ми смо историчари, треба да стремимо ка истини.
Биоскоп је бајка, а стрелиште, истина. -Девојке, реците, реците!
Право стрелиште, оригинално. -Муниција и оружје су прави.
Идемо ли? -Мирише на барут. -Какав барут? Шта ће нам барут?
Можда није истинито, али живот треба да је бајка. Обећао си ми!
И ја сам за биоскоп. -Страсти, музика... решено.
И ја сам за стрелиште. -Људа! -Три на три. -Стоп! Имам предлог.
Глава-стрелиште, писмо-биоскоп. -Кладимо се за главу. -Не кладим се.
Шта је пало? -Па? -Глава.
Зашто чекате? Пуцајте брже.
Можда одемо у биоскоп. -Ми не пуцамо само, него се и такмичимо.
Хоћу и ја. -Важи, ти ћеш после пуцати. -Не, хоћу да се такмичим.
Баш тако, покажи им. Њима... што не воле биоскоп!
Павличенко, немој да се стидиш. И четврто место је велики успех.
Свако има по пет хитаца. Победник се одређује по броју кругова.
Хоћете ми показати? -Узми пушку. Напуни!
Стави метке у магацин.
Пали!
Постави у исту линију нишан, мушицу и мету.
Диши мирно. Задржи дисање и меко притисни обарач.
Тако... пуцај.
Одложите оружје!
Одложи оружје. Реците гласно и јасно своја презимена!
Кољесов. -Курцих. -Фељдман. -Павличенко!
Павличенко, као сто видиш, пуцање није женски посао.
Још ћемо видети. -Гледај, нема ниједне рупе у мети.
Победник је Павличенко. 47 кругова од 50 могућих.
Друже командире, добро проверисте? -Провери, ако желиш.
Колико има Фељдман? Срећа, не одосмо у биоскоп? -Ето, тако вам и треба!
Сваки рат се завршава или с миром или с примирјем.
И тако, 1651. године...
Извините... Павличенко. -Да, уђите.
Реците? -Код ректора. За сваки случај узмите и ствари.
Павличенко! Овуда.
Људмила Михајловна Павличенко, рођена 1916 године.
Од мајке, Н. Г. Павличенко, наставнице енглеског.
И оца, Н. С. Павличенко, мајор НКВД. Да?
Пишите, пишите, друже ректоре.
Да ли је све тачно? -Тачно је.
Имате добру самоконтролу. Капетан не лаже.
Према извештају Коваљчука, стрељачког инструктора, 20 јуна
показасте одличне резултате у гађању. Имате таленат.
Решили вас послати на шестомесечни курс за стрелце. Честитам!
А студирање? -Какво студирање? Мислим да ректорат нема ништа против.
После 6 месеци се враћате на факултет. Зар није тако?
Да! Да, разуме се.
Враћате се и настављате студије. -Ето видите.
Могу ли да одбијем?
Не саветујем вам да одбијете.
Кћери, узми бар џемпер. -Тамо ће нам све дати.
А ако вам не дају? Док се не сместите? Узми пирошке.
Овакве ти тамо неће дати. -Нећеш ништа да ми кажеш.
Боже. То је пола године! Мишо, долази зима!
Тата може да те позове и све ће ти пренети. Људа!
Цео живот си правио од ње дечака. Види како испаде? Зашто је не спречи?
Пола живота сам ратовао.
У рату је најгоре женама. А ускоро ће нови рат.
Захвални смо Америци за програм "Закон о зајму и најму".
Али ако хоћемо заједно да се обрачунамо с Хитлером,
ви морате направити још један одлучни корак!
Совјетска делегација вас моли ставите питање за отварање другог фронта
на дневни ред овог сусрета као основни правац!
Совјетском народу је нужна помоћ али му није нужна ова милостиња.
И зато вас у име Совјетске делегације молим да прекинете ову фарсу.
Људи хоће да вам помогну а ви то називате фарсом?
Моје паре нису добре за борбу с Хитлером? -Не можете тако причати!
Све је то помоћ. И зашто ћути главни члан ваше делегације?
Гђица Павличенко, гђица Смрт?
Људа, говори! Павличенко!
Ово је сусрет студената. У вези отварања другог фронта...
То је у надлежности војника и политичара.
То питање није улазило у план за наш дневни ред.
Гђо Рузвелт, многи од нас сумњају,
да је све ово почетак предизборне кампање вашег супруга.
Желите да будете цео живот у Белој кући.
И зашто нам не дозвољавате да питамо гђицу Павличенко?
Може утицати на Американце, да проливају крв за туђу земљу.
Лепо је када имаш пријатеља, спремног да ти да оружје.
Још боље кад имаш пријатеља, који се с оружјем бори заједно с тобом.
Говорите енглески сувише добро за једног војника.
Да ли су вас припремали? Ко сте ви заиста? Реците истину.
Мајка ме је научила енглески. Она је наставница енглеског.
Студирах историју у Кијеву, после у Одеси... На колико смо дошли овде?
На цело лето. Не, на цео живот! Одеса, јун 1941. године
Историја! Помислих да ћемо ископавати Троју, царске гробнице!
А шта ћемо овде ископавати, реци? Само погледај, ово је нешто страшно!
Слава... Ваши материјали су спремни.
Ево, дођите у понедељак. Довиђења. -Хвала!
Људа, да ли ти се свиђају морнари? -Свиђају ми се полицајци.
Полицајци? Зашто? -Ако не радиш, позваћу их.
Имамо дипломски рад, а теби мисли лутају. -Не, ипак желим морнара.
Ја бих га чекала, чекала... -Идите на плажу девојке.
Тамо су и морнари, тамо су и пилоти.
Чак и милиционери. Одличан избор. -Чујеш ли... полицајци!
Соњечка... Соња! Оне не схватају.
Не схватају! Петак је, треба да затварам архиву.
Ја схватам. Средићу то с њима.
Соњечка. Ко вам се више свиђа, морнари или пилоти?
Изаберите доктора. -Где? -Идемо сада на плажу.
Тамо ће бити мој брат Борја, он је доктор. -Чудно!
Као дете маштао је да буде пилот. -То је то. Желим доктора!
Ми идемо. Људа, живе ћеш нас закопати овде.
Људа, време је да научите да се одмарате.
У понедељак ујутро настављамо. -Сутра ујутро... почињемо.
Само замислите, после операције доктор Портман је рекао:
Борја, имате златне руке! -Схватате шта рече? Мој Борја има златне руке.
Ускоро ће отићи у Кијев, а можда чак и у Москву.
Седи! -Људа, то се једном догађа! -Шта? -Сунчани удар. Седи Машо!
То је опасно. Људа, а ако избије рат? Сви сада говоре о рату.
Девојке... -Извините! Искрено ми је жао. -Извините, било је случајно!
Спремни смо на све, опростите нам. -Маша је већ опростила! Идите!
Машо... драго ми је. Гриша. -А ја сам Николај.
Хајде... долазите.
Идемо да победимо па ћемо се вратити да то прославимо.
Машо! -Људа! Ко ти се више свиђа? Коља или Гриша?
Нисам их гледала. -Онда гледај.
Борја! -Здраво. -Маша.
Упознајте се, мој брат Борја. -Здраво. -Машо, идемо да пливамо!
Могу ли да седнем. -Може. -Хвала.
Одмах сам вас препознао. -Шта вам је Соња рекла за мене?
Рекла је да се обријем, намиришем...
Испеглам панталоне, изгланцам ципеле и дођем на плажу.
Да оставим добар утисак на вас. -То је све?
И рече да вас видим у купаћем. И схватим да треба да вас оженим.
Јесте ли схватили? -Ја сам Борис.
Људмила. -Али ако сам озбиљан... -Пилоти су!
Треба ми времена.
Да... Занимљива књига, Људа. -Значи ви сте Људа. Драго ми је.
Људмила! -Маша. Као што смо обећали, позивамо вас да прославимо победу.
И вас младићу. -Не слажем се с вама.
Како можете бити против рата? Створиће се праведнији свет.
Ми ћемо га створити! -Ваше мишљење је данас веома популарно.
Али ја не верујем у то. Узалуд се препирете, неће бити рата.
Од горе се боље види. Рат је већ почео.
Бојите се признати, то вам је мана. -Зашто? -Зато што сте кукавица.
Желите да други заштите државу, породицу, жену.
Можете ли ви да заштитите некога? -Да заштитим, не. Али да спасем, да!
Ја бих да наздравим. Да пијемо за, а...
За лопту која је срећно погодила! -Баш срећно! -За лопту! -За лопту!
Људмила, јесте ли летели авионом? -Нажалост не.
У недељу имамо вежбу... -Хвала, Николај, за недељу.
Борја, хтео си да позовеш Људу и Машу кући.
На ручак. Види га, стоји и ћути. А девојке умало да одлете.
Соња, извините. Ја хоћу да летим.
Људмила, следите Машин пример. Иначе могу да одлетим.
Значи, ви сте јединица. -Јединица.
И где живите у Кијеву? У кући или у стану? -У стану.
Комунални стан? -Не, посебан. -Колико соба има? -Три.
И... -Висина 2.90 м. Паркет, четврти спрат, велики прозори, телефон.
Зашто питаш глупости? -То нису глупости.
Људмила, јесте ли размишљали колико ћете имати деце?
Колико дечака. И уопште... Шта би највише ценили код супруга?
Да има добар посао, да вас воли?
Тата, мама, не мучите нам гошћу. -Не, занимљиво ми је. Ја...
Нисам размишљала о томе. -Стиже риба! -Шта мислите о нашем Борји?
Још га не знам. -Рећи ћу вам. Борја је наш проблем, али добар момак.
Све уложисмо у њега. -Завршио је факултет са одличним успехом.
А како тешко је прихваћена медицина у Одеси?
Знате ли шта су рекли за њега? -Да има златне руке.
Љусик, о томе и у Кијеву знају! -Али све то није важно!
Мој син може да усрећи ону која буде с њим!
И када сретне ту жену он ће јој поклонити прстен!
Борја, донеси прстен и покажи га Људочки!
Људмила... не очекујте много. Тај прстен није много вредан.
Када ми је Љусик дао прстен... -А није ни златан.
Био је поноснији од Дерибаса! -Има још нешто вредно у породици.
Соња је одлична куварица! -Тата! -Да вам испричам виц?
У јеврејској породици деда лежи на дивану и испушта душу.
У собу улази дечко. Деда га зове: Дођи, синко.
Баба сигурно спрема рибу. Из кухиње допире диван мирис.
Нека ми донесе један комад. Дете оде и враћа се:
Знаш, баба је рекла, да то спрема за после... Разумели сте?
Разумели сте за које "после"?
Смејете се? Укључите радио. Почело је!
Шта је почело, реците јасно!
Слушајте! -Совјетски савез, без објаве рата.
Нападнут је од немачке војске.
Нападнуте су границе... -Шта сам вам рекла?
Бомбардовани Житомир, Кијев... -То је све.
Севастопољ, Каунас... -Не, то...
То није све.
Хитлер има своје планове, ми наше. Борја, мама и ја инсистирамо да водиш
Људу у позориште. Данас је "Травијата".
Били су извршени напади са румунске и финске територије.
Шта је рекао отац? -Идемо, закаснићемо.
Људа, ви нисте дужни то да урадите.
Рат није место за жене.
Рат није место за кукавице. -Омладино, тише!
Људа. Људа! У рату се убија.
Ја сам лекар, могу вас заштитити.
Схватите, ви нисте дужни, ви не можете... -У праву си Борисе. Али...
Отац рече, да сам дужна. Не могу овде седети, срам ме.
А ти? Можеш ли ти?
Ја сам потребнији овде. Свако треба да ради свој посао.
Заврших курс за снајперисте. Ја сам потребнија тамо.
А ти, Борја, иди. Иди на оперу.
Људа. Људа!
Овде смо туђи.
Амбасада СССР у САД, 1942. године
Тамо се води рат, а овде...
А овде их занима какво рубље носим. И каква ми је шминка.
Људа, можеш ли да ми објасниш шта је то?
О чему си причала на енглеском са председниковом женом?
О чему сте се договарале? -Можеш ли да објасниш нормално?
Гђа Еленор Рузвелт позива гђицу Павличенко
да живи у Белој кући, за време посете Америци.
И позива само гђицу Павличенко!
Имамо ли неку инструкцију за такав случај?
Нико од совјетских грађана не борави у Белој кући, ван састава делегације.
Не морам нигде ићи!
Дужни смо да користимо сваку могућност.
У Белој кући, решавају важна питања. Боље је да неко наш буде тамо.
Добро...
Знате шта, гђице Павличенко? Решите то сами.
Следеће недеље ће бити топло. Желите ли да јој обновите гардеробу?
Треба ми у униформи. Штампа је навикла да је види такву.
Све сте урадили? -Наравно.
Желела сам да разумем Људу као жена жену.
Како се може хладнокрвно убити 309 људи?
Зашто је узела у руке оружје? То није женски посао.
Новинар је прозваше "Лејди Смрт". Приметила сам да ју је то погодило.
Била је паметна и лепо васпитана. Била је лепотица!
Једноставно, рат јој је дошао у кућу, и није имала избора.
Осим тога имала је таленат да буде невидљива и погађа тачно у циљ.
Полигон, лето 1941. године
Први задатак снајперисте: Неопажено изаћи на позицију.
За то је неопходно правилно пузати. -Задњицу ниже. -Ниже!
Лева нога, пушка, десна нога.
Пузи, пузи, не дижи се! -Води рачуна о времену!
Убили су те! Види се задњица. Одлична мета за непријатеља.
Наредниче!
Како мислите да ратујете са овим? Зашто се смејете?
Видим да овде нико не схвата да су Немци
заузели Житомир и Ригу, да су пред Кијевом и Лењинградом!
Веровали смо да ће рат бити лак и донети нам брзу победу.
Али ми се повлачимо. Схватате ли, повлачимо! И трпимо огромне губитке!
Ви ћете сутра бити ти губици! И ви!
Све цивилне ствари да се спале. Извршавај!
Брже!
Брже! Хајде!
Копај дубље! -Спусти задњицу, спусти! Хајде брзо, скупите се!
На десно! Пријавите промене!
Камен је нестао. -Крст је нестао. -Пласт је померен у лево. Пет метара.
Земља је на месту камена.
То је све? -Камен је премештен десно. За метар. -Није лоше. На лево!
Неправилно! Помери то тамо. Ово је правилна позиција.
Убијен. Занимљиво, али неефикасно.
Добра камуфлажа је гаранција опстанка снајперисте.
Убијен си. Цветови нису са ове ливаде.
Друже мајоре, убијени сте. Када ћемо почети са гађањем?
Људмила. -Да! Још хоћеш да гађаш? -Да, хоћу!
Јеси ли сигурна? -Сигурна сам.
Пуцај!
Друже мајоре, склоните се. -Пуцај. Ти си снајпериста а не артиљерац.
Девет. За почетак није лоше. -Првих пет на линију ватре, припреми се!
Сви да испуцате дупли бојеви комплет.
Здраво живо!
Узми момке, девојке ти не дам. Имају још много да уче.
Нису ни пуцале, тек добисмо муницију. -Сви су прошли курс гађања.
Пола године су пуцали.
Жао ми је. -И мени је жао мојих.
Само пола их је остало. -Слушај...
Имаш једну овде... чувај је.
Биће боља и од тебе. Павличенко.
Одеса, септембар 1941. године
И тако, не пуштај га ближе. Видиш ли официра, пуцај! Убијеш ли комадира,
Уби пола одреда. Чувати муницију. Питања? -А тенкови, друже капетане?
Тенк се може зауставити на два начина. Први, бомбама из близине.
А други? -Други... У визир тенка с пробојним метком.
Пуцаш два пута на исто место. Стакло ће напући.
С трећим хицем убијаш возача. Јасно.
Друже капетане, дајте ми пробојни метак.
Авиони!
Рањена си? Где си рањена? Крвава си.
Узми. Алкохол.
Чекај овде.
За уништење тенка, ген. мајор Петров командант 25-е Чапајевске дивизије,
лично награђује полуаутоматском пушком СВТ црвеноармејца Павличенко.
Авијација има посебну улогу у уништењу непријатеља. Чета, мирно!
Борац Л. М. Павличенко изађи из строја! -Разумем!
Види ти то!
Л. М. Павличенко, Михајловна? Твој отац Михаил Јуљевич
је ратовао у Грађанском? -Јесте!
Миша је наш јунак! Добро...
Ако треба нешто, обрати се лично мени. Честитам, борац Павличенко!
Хвала, друже генерале! -Ето, другови.
То је кћерка мог ратног друга из Грађанског.
Следите пример таквих као што је она! Хајде, кажи нешто борцима.
Кунем се... Да нећу жалити себе у борби са непријатељем.
И да ћу овом пушком убити сто фашиста! -Вољно, комесаре. -Вољно!
Макаров.
Пази на њу. Ако је кренула очевим стопама... Разумео си ме? -Јасно.
Треба себи да прилагодиш ново оружје.
Не постоје исте пушке. Свака има свој карактер.
Треба да је разумеш и односиш се према њој
тако пажљиво, као према својој жени.
Имате ли жену, друже капетане? -Не, немам никога.
Имао сам жену. Бојах се оженити.
Вратио сам се из финског рата. Нисам веровао да ме тако млада
и лепа воли. На почетку рата...
Нисам је сачувао. Нисам успео. -Људа! -Машо.
Машо! -Људа! -Машо! -Коначно сам те нашла!
Имам толико да ти причам. Ратоваћемо заједно ти, ја и Гриша.
Ко је тај Гриша? -Како, заборавила си? -Мој пилот Гришка. Мој Гриша!
То је твој?
Биће мој.
Гђице Павличенко, може ли Русија да победи фашисте без наше помоћи?
СССР носи сав ратни терет. Фашистичка агресија је светски проблем.
А ви нисте агресори? Фински рат, окупација Пољске?
Направили сте хиљаде затвора, ратујете против сопственог народа!
Нисте видели како живимо. И немате никакво право...
Ја сам Рус. Једва одох из Русије 1928. Имам право да говорим тако.
Господо. Седите.
Извињавам се, конференција за штампу је завршена.
Хвала вам за питања. Људмила, грешка ти је,
што треба да водиш дискусију у правом смеру.
Мораш тачно знати шта говориш
и увек показати увереност. Увереност почиње са осмехом.
Мекше и природније.
Запамти, осмех је сада твоје основно оружје.
Тешко је. Тешко ми је да говорим тако.
Наравно да је тешко. То се учи годинама.
Што дуже се осмехуј. Говори гласно, уверено.
И увек гледај саговорника право у очи. Хајде, смелије. Пробај.
Покушај да се сетиш нечег веселог.
Друже капетане, још тројица. Одеса, септембар 1941. године
Пишите, друже капетане, потврђујемо. -Два одједном, трећег је сачекала.
Чекали смо. Немац је пушио, мислио да се не види. Пуцала је и повуче се.
То је све. -Видиш како је пушење штетно. Оверено.
Људа, дођите вечерас да се дружимо.
Дочекаћемо вас с пажњом и топлином. -И овде ми је топло.
Ми ћемо вас чекати.
Ето, Људа. Сигурно ћеш добити медаљу.
Друже капетане... Јесте ли имали ноћне поготке?
Свашта се дешавало. У финском рату...
Излазим у"лов". Видим, занимљива позиција.
Ако се добро нанишани...
Са једним хицем се могу убити тројица. Излазим на позицију, чекам.
Бум! И било је. Али су ми признали једног.
Нису веровали. Био је само један хитац.
Тројицу?
Крепчук. -Да. -Где је Павличенко. -Тамо је. Променила позицију.
Помози ми! Помоћ! Хајде!
Павличенко, код мене! Ко ти је дозволио да напустиш позицију?
Можемо ли касније причати?
Дај ми је. -Где су тенкови? -Дај ми. Добро, добро...
Хајде, устај!
Шта то радиш, лудо? -Шта?
Сам си ми показао за тројицу. Хтела сам да имам 73.
Могли су да те убију! -И тебе. -Стани.
Хоћеш да идеш на војни суд?
Марш на позицију. -Разумем!
Друже капетане, тамо десно. Рупа.
Рачуна ли се рањеник? Пишите још једног. -Опамети се, лудо! Опамети!
Боли ме.
Данас сам извукла двојицу. Укупно двадесет.
Не, 21-ог. Дуни. 21-ог. -А ја имам 73 Немца.
Могло је и више. Макаров ме спречио. -Дозволите да слетимо. -Слетите!
Здраво, Људа. -Пожелео сам те.
Здраво капетане.
Зашто крпиш сам? Имаш толико жена, замоли неку.
Волим да ушивам, смирује ме.
Дође наређење да почнемо припрему за евакуацију војске на Крим.
Војска се прикупља на пристаништу. Твој задатак је да их штитиш.
Овде... И овде.
Одлазимо сутра.
Зашто предајемо Одесу? Можемо је још бранити. -Команда зна боље.
Ја сам из Одесе. Кад помислим да це фашисти бити тамо, душа ме боли.
Може ли се туда за Пришуп? -Да, само држи више лево. -Све најбоље.
Отварај, немам кочнице.
Хајде да пијемо. Да пијемо, за Одесу.
За град, који нас... -За град у коме сам се заљубио.
Нема више ракије. -Имам ја, само минут.
Дозволите. -Стани! То је наређење.
Гриша!
Одавно сам желео да будемо сами. -Зашто?
Доста! Престани. Ја вас не волим.
Одрасли смо људи. Рат је, смрт је око нас. Сутра нас могу убити.
Боли! Пусти ме!
Ти...
Хвала, не треба ме стално спасавати. -Што не рече, да имаш некога...
Ја сам говорила!
Опрости. -Зашто?
Обећао сам. -Коме?
Себи.
Дај да ти помогнем.
То изгледа можеш. -То могу...
Због жене? -Због рата. Убију ли те... -Ви сте кукавица, друже капетане.
Треба да верујеш да ме неће убити.
Људа! Чујеш ли ме? Људа! Диши, диши!
Још мало. Хајде!
Чујеш ли ме?
Тише. Спавај...
Макар... Макар.
Ја те волим. -Тихо, тихо...
Спавај. Све ће бити у реду.
Борисе Јефимицу, Пољаков има грозницу, бунца.
Па... промените му завој. -Какав завој, Борисе Ларионовичу?
А, да, извините.
Друже војни докторе!
Имам молбу. Тај борац, Павличенко. Она је уникатна, побрините се за њу.
Овде се о свима добро брине. -Она није "сви".
Она је посебна, она... -Знам да је она посебна!
Ја је такође волим. Одавно.
Онда сам спокојан. Ти ћеш о њој добро бринути.
Она ће одлучити, с ким ће бити. -Жао ми је што ви нисте бринули.
САД, Бела кућа, 1942. године
Све ово треба сипати у лонац и добићемо боршћ.
Боршч. -Не, не. Мекше и природније.
Боршћ... -Боршч.
У СССР, жене раде тако. -А у Америци, жене раде овако!
Какав дан!
Све је у реду. Гледајте, то је само тигањ.
Извините... шок од контузије. -Шта се догодило?
После експлозије затрпа ме земља. Лежах тако више од 5 минута.
Скоро сам умрла. -Могу само да замислим...
Како ти је страшно било.
Евакуација у Севастопољ, јесен 1941. године
Ево, узми. Једи.
Људа, хтео сам да те питам...
Мила, не бој се. Немој дрхтати. Све ће бити у реду.
Гриша лети над нама. Ено, види!
Он лети! Не бој се, пиј. Ускоро ћеш видети Макара.
Не брини. -Како си, како си! -Брзо се враћам. -Ја...
Устани. -Морам... код мојих. -Више ниси војник.
Устани. Инвалид си, више нећеш ићи на фронт.
Ти не разумеш. -У овим условима не могу да те лечим!
Онда ме излечи. Хајде, лечи ме!
Ићи ћеш на комисију! Ја сам лекар, нисам чаробњак.
Штаб Севастопољског реона новембар 1941. година.
Иване Ефремовичу!
Здраво Људмила. -Потпишите извештај да сам здрава. -Браво, оздравила си.
Знаш шта. Пођи са мном. Почастићу те чајем.
Шта је с руком? -Ту је.
Причекај мало ту. -Добили смо наређење да град не предајемо!
Да се држимо по сваку цену.
Ево и генерала Петрова. Стигао је са прве линије одбране.
Вероватно има предлоге. Изволите, генерале.
Прва линија одбране је на 13км од Севастопоља.
Град је у домету немачке артиљерије. Не можемо их одбити даље од града.
Чак и када би могли линија одбране би се развукла
и не би могли да је одржимо. Како да заштитимо град?
Један шрапнелски хитац, бродског топа...
Покрива површину од 250м ширине и километар дубине.
Само на броду "Париска комуна" има 12 таквих топова.
Њихова ватра може неутралисати артиљерију противника.
Колико знам, по вашем наређењу скоро сви бродови одоше за Кавказ.
Сматрам да је неопходно одмах вратити бродове!
Мој задатак је да сачувам флоту. У овој ситуацији...
Нас задатак је да сачувамо Севастопољ!
Рат се води на копну. Ваше незнање или недостатак жеље...
Да ратујете у пољским условима, води до масовне погибије морнара.
Морају се укопати, маскирати, пузити.
Зашто им не промените униформу? -Наша униформа је наш понос.
Ево, упознајте се другови. Наредник, Људмила Павличенко.
Како се каже, Бог је послао. Снајпериста.
Кажи нам, у стварној борбеној ситуацији ко ће дуже живети?
Ја с униформом. Или он, с црним мундиром? -Прво бих њега убила.
А вас, друже генерале, треба мало потражити. -Видиш, хвала Људмила.
Дјаченко! Спремите наређење о промени униформе.
Иване Ефремовичу! А извештај?
Ако лекари дозвољавају. ићи ћеш да ратујеш.
Има ли тешко рањених?
Друже мајоре, склоните се с пута!
Колико имамо слободних кревета?
Борисе, треба ми извештај да сам здрава. Потпиши!
Борисе Јефимичу, Сидоренку је неопходна ампутација.
Однесите га у операциону салу. -Жук, тешко рањен у јетру.
Жук? -Однесите га у прву болницу. -Вадим. Вадим!
Где су? Где су наши? Где је Макар?
Гледај. Они су тамо...
Људа! -Како је добро што си ту.
Обећах Макару. Јако је желео да она буде твоја.
Шта да се ради, рат је.
Треба живети. Треба живети.
Борисе! -Људа. Где си нестала? -Потпиши! -Не љути се, али...
Нисмо те излечили. Било би убиство да те пошаљем на фронт.
То не могу да дозволим. -Макаров је погинуо.
Чујеш ли? -Опрости.
Стани Борја! Не разумеш да ја са овим...
Способна за војну службу
Хвала Борја!
САД, Бела кућа, 1942. године
Уђите! -Спремна сам. -Затворите очи.
Немојте вирити!
Отворите очи.
То је за вас.
Затворите очи.
Немојте вирити!
Отворите их.
Како је тужно што због рата, нико у вама није видео жену.
Ни у мени не виде увек жену.
Када смо Френклин и ја почели, нисам могла да верујем у моју срећу.
Паметан, успешан, леп... Зашто је мене изабрао?
Нисам била лепа, била сам мршава. А он је изабрао мене.
Ја сам ваш нови командир. Идемо да ратујемо с фашистима! -Машо!
Севастопољ, новембар 1941. године
Људа. Људа, види! Види шта сам донела!
Мењала сам за алкохол. И тако...
Машала! Машала!
Ове мање су за мене, а веће за тебе.
Хвала. -Хвала... Како "хвала"... Каже се "ХВАЛА"! Почиње зима.
Пузаћеш по камењу, лежати на њему. А треба и да рађамо.
Следећи пут, идемо заједно. Посетићемо и Гришку.
Гришка је усамљен од како су оборили Николаја.
Извини. -Нема зашто.
Видела си новог командира? -Леп је? -Не. -Није леп?
Нисам га видела. -Замисли ако је неки деда?
А ако је млад... А ако је млад, почеће да ти се удвара.
Капетан Леонид Киценко, ваш нови командир. Изволите за сто.
Специјалан задатак. Диверзија и лов на непријатељске снајперисте.
Сутра идемо. -Да.
Да скинемо плочице са лешева? -Људмила! Једите сада.
Остави!
Одлазимо.
За мном! -Стани. Стој!
Мирно! Тако не треба. Зар смо као фашисти?
Зашто нисте дали да га убијем? Није заслужио лаку смрт.
Они су убили. -Није у њима ствар. У теби је. Не живи се само ради освете.
Рат није само смрт, он је и... неки живот.
Ако не разумеш зашто да живиш у рату, убиће те. -Па шта и да ме убију?
Не желим да изгубим још једног партнера.
Вас двоје. Ово су ваше тачке. Веома опасна техника.
Далеко за хитац.
Слушај своје срце. Пуцај између удара.
Снимам.
Узми. За тебе је.
Све је то за нас? -Сипај. -За Гришину медаљу!
Ја тако, он тако. Прођем му иза и на... И крај, пао је!
Веселе се.
Божић им је.
Ако ти дођу фашисти с оружјем, не желиш заувек дати
свој дом, жену и мајку. Све сто зовемо, Домовина.
Знај, нико је неће спасти, ако је не спасеш ти!
Знај, нико га убити неће, ако га не убијеш ти!
Уби фашисту да он, а не ти, на земљи лежи.
Да у твојој кући не буде, а у његовој да буде смрт.
И уби макар једног! Уби га што брже можеш!
Колико пута да га видиш, толико пута га и уби!
Ове ноћи Хитлер је хтео да слави Нову годину у Севастопољу.
Али захваљујући нашој храбрости, славимо је ми!
По други пут смо одбацили непријатеља од града!
Севастопољ је жив, Севастопољ ће живети!
Леониде, упознајте се, ово је...
Борис, мој пријатељ од пре рата. -Борис. -Леонид.
Због достављања муниције наређујем да се одмах приступи
ликвидацији 500 сандука шампањца, да се ослободе подземни магацини.
Срећна Нова 1942 година! Ура, другови!
За друга Стаљина!
Стој! Не отварај, идем по чаше.
Последњи пут смо пили шампањац са Људмилом код мене кући.
Одавно се познајете? -Заљубљен сам у њу још од пре рата.
Да она није овде, не бих био ни ја. -Жао ти је? -Што сам заљубљен?
Што си доспео у рат.
Не. Онда би ми било жао и што сам заљубљен.
Овде се понекад виђамо.
А ви? Да ли је ви волите?
Руке! Шта то радиш човече? -Ти само с официрима...
Официрска курва!
Туците се с Немцима, не међусобно! -Остав!
Срећна Нова година.
Помислих, да ће се ово другачије догодити.
САД, Чикаго, 1942. године
Извините, гђице Павличенко. Дошао сам без мог агента.
Ово је мој пројекат за вас. То су цигарете.
Дајем милион долара ако дозволите да користим вашу слику.
Онај човек тамо је мој агент. -Тај? -Да! Разговарајте с њим.
Хвала. -Извините због чекања. Мој ауто такође убија.
Лепо оружје. -Хвала! Свако има своје оружје.
Дођите у моју гардеробу. Овде се не може причати.
Имам изненађење за вас. -Гђице Павличенко...
Људа! Павличенко!
Шта радиш, јеси полудела?
Какав сам ти ја агент? -Гђице Павличенко, само два питања.
Станите, молим вас. Два питања, молим вас. Где ћете, станите.
Да ли се надате да ћете одговорити председника од предизборног обећања
да наши момци неће умирати на туђој земљи? -Извините! Изволите.
На прес конференцији задаћу вам питања на која нема одговора.
Ви сте популарнији од мене, гђице Павличенко.
Од твоје пушке, од твоје пушке
више од триста, фашиста паде
од твоје пушке, од твоје пушке
више од триста, фашиста паде
Гђица Павличенко, познато је име
из Русије земље, своје домовине...
Да ли вам се свиђа? -Да, свиђа ми се.
Ту песму сам посветио вама. Дозволите ми да је изводим.
Нико ми никада није посветио песму.
Севастопољ, пролеће 1942. године
више од триста, фашиста паде
од твоје пушке, од твоје пушке
више од триста, фашиста паде
Одлучих да родим Гришки дечака. -Машо, јеси пукла? -Тако сам пожелела
да имам своје, да ме ту стеже. Гришка није против.
На брдима и кањонима, као јелен си тиха
испод крошњи вребаш, за стах не знаш
из вида се изгубиш, а већ зора свиће
и више од триста, фашиста уби
Људа! Имам новости! -Шта је било Машо? -Дођите да вам кажем.
Молим вас да дођете сутра код нас на весеље.
Где? -Како "где"? На свадбу. Весеље! Да се провеселимо.
На великој жеги и на јакој зими,
у стопу их пратиш, где год они били
свет ће те заволети, као и ја
јер више од триста, фашиста ти уби
од твоје пушке, од твоје пушке
више од триста, фашиста паде
од твоје пушке, од твоје пушке
више од триста, фашиста паде
Тета Људа, тета Људа! -Колико сте убили? -Двојицу.
Нормално. -Мало је. -Тета Људа, гледај! -Одлично.
Видиш, ја већ знам. Хоћеш ли да ме научиш да пуцам? -И мене, и мене...
Научићу, али не сада. Тренирајте мало.
Пазите!
Закаснили сте! Извините.
Позвали смо вас на свадбу, а испао је помен.
Гришу су убили. За помен.
Вечна му слава.
Нећу да тугујем. Рат је такав, могу те убити.
Ми смо решили, ако будемо заједно... неће бити страшно.
Заједно је боље. Људа.
Треба волети. Треба се радовати!
Љоња... Желим сина.
Сам си говорио, да је и рат некакав живот...
Да. -Добро јутро. -Добро јутро.
САД, Чикаго 1942. године
Павличенко, каква је то маскарада?
Одмах се доведи у ред! -Нека виде да сам жена.
Ниси жена, већ совјетски војник. Запамти то!
Излазиш: Стаљин, заједнички непријатељ, други фронт.
Ништа на своју руку! Јасно?
Јасно је.
Шта су ти то урадили?
Ја више не могу. -Мушкарци су били дужни да те заштите.
Севастопољ, лето 1942. године
Људа.
Људа, ти...
Помозите. Помозите!
Помозите!
Помозите! Људи!
Помозите! Љоњка. Љоња!
Љоња!
Где је Љоња! Где је Љоња! -Смири се. Љоња је мртав.
Смири се, слушај ме. Доста! -Ја сам крива. -За тебе је рат завршен.
Сад си инвалид, неспособна за војну службу. -Кога то сматрате инвалидом?
Павличенко није сада само борац. Већ симбол, а симболи нису инвалиди.
Одмах напустите болницу! -Хоћеш пред војни суд?
Ово није санаторијум за предратне пријатељице.
Прочитао си? Немци саопштише да је мртва.
Ближи се одлучујућа битка, и моји борци јуришају с њеним именом.
Жалићу се генералу Петрову.
То је његово наређење: Стави је на ноге! Потребна нам је на фронту.
Подигни руке. -Дајте, ја ћу то. -Може ли више?
Не изгледа много херојски. -Осмехните се.
Горе главу. Веселије.
Друже комесаре. -Павличенко, хајде уђи! Ево, упознај се.
Један од најбољих немачких снајпериста. Ото фон Зингер.
Дошао је због тебе! Верује да си жива. Фотографија је обавила посао.
Према обавештајним подацима позиције су му овде. -Не могу, друже комесару.
Схваташ ли важност овога? -Он је најбољи снајпериста, ја више нисам.
Ево извештаја војног лекара. Нисам способна за војну службу.
И колико ће их још убити? -Не могу. -Дужна си, не због мене. -Не могу.
Не ради себе. -Не могу. -Због Љоње Куценка!
Добро. У реду...
Ја бих код генерал-мајора.
Друже генерал-мајоре... -Шта ти треба?
Треба хитно евакуисати старијег наредника Павличенка. -А друге не?
Спремамо евакуацију архиве и докумената.
Од људства, само партијски радници и вредни специјалисти.
Имам наређење. -Стотине убијених Немаца.
Четири пута рањена у борби, контузија.
На крају крајева, она је жена. И није вредна?
Није заслужила то?
Ја сам војни лекар!
Ја сам партијски радник!
Људа, чекај, ја ћу одмах... -Људа! -Из архива, пустите ме.
Пуцате на своје? Ви сте совјетски људи!
Људа! Људа!
Не паничите! -Борја, стани...
Изгледа као да смо у Одеси. Као у Одеси. Као онда...
Соња нас одведе на плажу. Рече да ме обавезно мораш видети у купаћем.
Соњина риба, "Травијата", твоји родитељи... Карте, прстен...
Архивар... -Зар се сећаш прстена?
Увек сам знао да ћу га једном обавезно поклонити теби.
Знаш, желех имати петоро деце. -Петоро, Борја!
Соња, хтела те научити да куваш. -Знам јаја испржити. -Добро, хтедосмо
заједно за столом седети. -Да, сваки дан.
Сваки дан! А увече би ишли у оперу.
Борја, не волим оперу. Боље у биоскоп. -Брже, свиће! -Пажљиво!
Узми сандуче, ту је све што ти треба. Држи!
Борја, а ти? -Подморница је спремна.
Доћи ћу следећим бродом. Ја сам одески Јеврејин, увек се могу снаћи!
Не, Борја! -Подморница је спремна!
Борја! Борисе! Пусти ме. Чекај! Станите, нећу!
Борја!
Људмила, отвори ми једну од најгорих страница тог великог рата.
Севастопољ бранише 250 дана. Али је непријатељ ипак заузео град.
Није била организована евакуација војске и грађана.
Генерал Петров и неколико десетина официра из команде
евакуисани су подморницом.
Подморницама, авионима и бродовима. Из Севастопоља у Кавказ
евакуисано је око 3000 људи.
Адмирал Октјабрскиј евакуисан је авионом.
Људмила се спасла чудом.
Спасао ју је човек који није успео да је запроси.
Дао јој је своју пропусницу. То је била пропусница живота...
Борис који ју је сачувао, њена другарица Маша...
И око 80000 заштитника Севастопоља. И грађана, остали су на обали.
Сами пред непријатељем.
Били су осуђени на смрт или заробљеништво.
Људа је често говорила да су сви они били хероји.
САД, Чикаго 1942. године
Господо, мени је 25 година.
Убила сам, 309 фашистичких окупатора.
Не чини ли вам се, господо...
Да се сувише дуго... кријете иза мојих леђа?
Постале смо пријатељице. Из писама знам, да се није вратила на фронт.
Радила је као инструктор у школи за снајперисте.
После рата, Људмила је завршила факултет.
Добила је и највеће звање: Херој Совјетског савеза.
Москва, 1957. године
Она је добила све своје ратове. Као војник, дипломата, и као жена.
Желим да видим њеног сина. Не сумњам да личи на њу.
Добро, г. Хрушчов може да сачека.
Превод: Бранко Ивић Обрада: Гале
Преузето са www.титлови.ком