www.titlovi.com
STALKER
Što je to bilo? Pad meteorita?
Posjet stanovnika svemirskog prostranstva?
Kako god bilo, u našoj maloj zemlji
pojavilo se čudo nad čudima - ZONA.
Odmah smo onamo poslali postrojbe. Nisu se vratile.
Zatim smo okružili ZONU policijskim kordonima...
I vjerojatno smo ispravno postupili... Zapravo, ne znam...
Iz intervjua dobitnika Nobelove nagrade prof. Wallacea dopisniku RAI-ja
Zašto si mi uzeo sat?
Kamo si krenuo?
Dao si mi riječ. Povjerovala sam ti.
Dobro, nećeš misliti na sebe. A mi? Misli na svoje dijete.
Nije se stigla ni naviknuti na tebe, a ti opet po starom.
Pretvorila sam se u staricu. Uništio si me.
Tiše, probudit ćeš Majmunka. -Ne mogu te stalno čekati. Umrijet ću!
Kanio si raditi. Obećali su ti normalan posao za ljude.
Brzo ću se vratiti. -Vratit ćeš se u zatvor!
Samo što ti sad neće dati pet godina, nego deset.
I u tih deset godina nećeš imati ni Zonu, ništa.
A ja ću za tih deset godina crknuti.
Bože, pa meni je posvuda zatvor.
Pusti me. -Neću.
Pusti me kad ti kažem. -Neću!
Goni se! Istruni ondje!
Proklet bio dan kad sam te upoznala, smeće!
Sâm te Bog prokleo takvim djetetom!
I mene zbog tebe, huljo! Smeće!
Draga moja, svijet je beskrajno dosadan.
I zato ne može biti ni telepatije, ni priviđenja, ni letećih tanjura.
Svijet se ravna po željeznim zakonima
i to je nepodnošljivo dosadno. Ti se zakoni nažalost ne krše.
Ne mogu se kršiti.
I ne nadajte se letećim tanjurima, to bi bilo previše zanimljivo.
A što s Bermudskim trokutom? Nećete valjda osporavati...
Hoću. Nema nikakvoga Bermudskoga trokuta.
Postoji trokut ABC, jednak trokutu A1B1C1.
Osjećate li ljupku dosadu u toj tvrdnji?
U srednjem vijeku bilo je zanimljivo.
U svakoj kući živio je kućni duh, u svakoj crkvi Bog. Ljudi su bili mladi.
A danas je svaki četvrti starac.
To je jako dosadno, anđele moj.
Ali sami ste govorili da je Zona tvorevina nezemaljske civilizacije.
I to je vjerojatno nešto dosadno, nekakvi zakoni, trokuti,
nema nikakvih kućnih duhova ni, naravno, Boga.
Jer ako je Bog sâm taj trokut, onda ne znam...
Došao je. Odlično. Zbogom, draga moja. Oprostite.
Ova je dama ljubazno pristala ići s nama u Zonu.
Hrabra žena. Zove se... Oprostite, zovete se...
Doista ste stalker?
Odmah ću vam sve objasniti.
Idite.
Kreten.
Napili ste se. -Ja? Kako to mislite?
Malo sam popio, kao i polovica stanovništva.
A druga se polovica opija. Uključujući žene i djecu.
A ja sam samo popio.
Kvragu, tu se nešto prolilo.
Pijte, pijte, još je rano.
Hoćemo li po čašicu prije puta?
Što kažete?
Sklonite to. -Shvaćam. Suhi zakon. Alkoholizam je narodna pošast.
Ništa, pit ćemo pivo.
Zar on ide s nama?
Nema veze, otrijeznit će se. I on mora onamo.
Vi ste doista profesor? -Može biti. -Onda dopustite da se predstavim.
Zovem se... -Zovete se Pisac. -Dobro, a kako se ja zovem?
Profesor.
Ja sam pisac i svi me, naravno, zbog nečega zovu Pisac.
O čemu pišete? -O čitateljima.
Očito ništa drugo nije vrijedno pisanja.
Zapravo ništa nije vrijedno pisanja.
A vi ste kemičar? -Prije fizičar.
I to je vjerojatno dosadno. Traganje za istinom.
Ona se skriva, a vi je posvuda tražite.
Kopate na jednom mjestu... Aha, jezgra se sastoji od protona.
Kopate na drugom, divota: Trokut ABC jednak je trokutu A1B1C1.
A sa mnom je drukčije. Ja istu tu istinu otkopavam,
a s njom se nešto događa tako da na kraju ne iskopam istinu,
nego hrpu... Oprostite, neću reći čega.
Vama je dobro. Stoji u muzeju neka antička posuda.
Svojedobno su u nju bacali ostatke jela, a danas izaziva
sveopće oduševljenje konciznošću crteža i neponovljivošću forme.
I svi uzdišu i dive se. A najedanput se ispostavi da uopće nije antička,
nego da ju je neki šaljivac iz vica podmetnuo arheolozima.
Uzdasi se, koliko god to čudno bilo, prekidaju. Znalci...
Stalno razmišljate o tome? -Bože sačuvaj. Inače rijetko razmišljam.
Šteti mi. -Nemoguće je pisati i neprekidno razmišljati o uspjehu,
ili obrnuto, o neuspjehu. (-Naravno.) No, s druge strane,
ako me neće čitati za sto godina, koga vraga onda uopće pisati?
A zašto ste se vi, Profesore, upleli u tu priču? Što će vam Zona?
U nekom sam smislu znanstvenik. A što će vama?
Pisac ste u modi. Žene vam se zacijelo vješaju o vrat.
Izgubio sam nadahnuće, Profesore. Idem ga naći.
Istrošili ste se pišući? -Po svoj prilici jesam, u određenom smislu.
Čujete? To je naš vlak.
Jeste li maknuli krov s auta? -Jesam.
Lugeru.
Ako se ne vratim, svrati k mojoj ženi.
Kvragu, zaboravio sam kupiti cigarete.
Nemojte se vraćati.
Zašto? -Nemojte. -Svi ste vi takvi. -Kakvi?
Vjerujete u svakakve gluposti. Moram ostaviti za crne dane.
Doista ste znanstvenik?
Lezi!
Ne mičite se.
Pogledajte ima li koga.
Brže, zaboga!
Nema nikoga. -Idite na onaj izlaz!
Što je s vama, Pišče?
Gledajte iza sebe, molim vas.
Niste zaboravili kanistar? -Tu je, pun.
Ono što sam vam nedavno govorio... sve su to gluposti.
Briga me za nadahnuće.
A opet, odakle da znam kako nazvati to što želim?
Kako da znam da ne želim ono što želim?
Ili recimo, da doista ne želim ono što ne želim?
Sve su to neuhvatljive stvari. Čim ih imenuješ,
smisao im nestaje, rastvara se, kao meduza na suncu.
Jeste li kad to vidjeli?
Moja svijest želi pobjedu vegetarijanstva u cijelom svijetu.
A podsvijest žudi za komadom sočna mesa. A što ja želim?
Ja? -Svjetsku vlast, u najmanju ruku. -Tiho!
Što će lokomotiva u Zoni? -Opslužuje rampu.
Ne ide dalje. Ne vole hodati ovuda.
Svi na mjesta. Jesu li svi na mjestima?
Stigli su dežurni. Neka ugase televizor.
Brže!
Pogledajte ima li ondje na pruzi drezina.
Kakva drezina? -Idite.
Vratite se, sam ću.
Kanistar!
Dajte!
Bacite tu naprtnjaču, smeta. -A vi bez prtljage kao da idete u šetnju.
Okrzne li koga, ne vičite i ne vrpoljite se.
Ako vas vide, ubit će vas. Kad se sve stiša, puzite natrag do rampe.
Ujutro će vas pokupiti.
Neće nas sustići? -Ma kakvi, boje je se kao vatre. -Koga?
Eto nas doma.
Kako je tiho.
Ovo je najtiše mjesto na svijetu. Poslije ćete sami vidjeti.
Baš je lijepo ovdje. Nema nikoga. -Mi smo ovdje.
Tri čovjeka ne mogu u jednom danu sve onečistiti. -Zašto ne? Mogu.
Čudno, ne miriše cvijeće. Ili ja... Vi ne osjećate?
Smrdi na močvaru, to osjećam. -Ne, to je rijeka. Blizu je.
Nedaleko je bio cvjetnjak, ali Dikobraz ga je izgazio.
Sravnio ga je sa zemljom. Ali miris se još dugo zadržao. Godinama.
A zašto ga je izgazio? -Ne znam. I ja sam ga pitao zašto.
Rekao je: Poslije ćeš sam shvatiti.
Mislim da je jednostavno mrzio Zonu.
Dikobraz je prezime? -Nije, nadimak je, kao i vaš.
Godinama je ljude vodio u Zonu, nitko ga nije mogao zaustaviti.
Moj učitelj. On mi je otvorio oči.
I tada ga nismo zvali Dikobraz, nego Učitelj.
Zatim se nešto dogodilo s njim, nešto se u njemu slomilo.
Makar ja mislim da je jednostavno bio kažnjen.
Pomozite mi. Te zavoje treba privezati za matice.
A ja ću malo prošetati.
Moram...
Samo ne lutajte previše okolo.
Kamo će? -Možda samo želi biti malo sam.
Zašto? Ovdje je i utroje nekako neugodno.
Susret sa Zonom. Ipak je on stalker.
I što iz toga slijedi? -Vidite, stalker je u neku ruku poziv.
Drukčije sam ga zamišljao. -Kako?
Kao nekog Indijanca, Kožnu Čarapu, Veliku Zmiju.
Životopis mu je strašniji. Nekoliko je puta bio u zatvoru.
Ovdje je crnčio. Kći mu je mutant. Žrtva Zone, kako se kaže.
Navodno je bez nogu.
A što je to govorio o Dikobrazu? I što znači da je bio kažnjen?
Je li to govorna figura?
Jednoga divnog dana Dikobraz se vratio odavde.
I iznenada se obogatio. Nepojmljivo se obogatio.
To je ta kazna? -A tjedan dana poslije se objesio.
Zašto? -Tiše!
Što je sad to?
Prije otprilike 20 godina ovdje je navodno pao meteorit.
Naselje je potpuno izgorjelo.
Tražili su taj meteorit i naravno, ništa nisu našli.
Zašto naravno? -Zatim su ovdje počeli nestajati ljudi.
Došli bi ovamo i ne bi se vratili. -I?
I na kraju su zaključili da taj meteorit baš i nije meteorit.
I za početak su postavili bodljikavu žicu, da znatiželjnici ne bi riskirali.
Tada su krenule glasine da negdje u Zoni postoji mjesto
gdje se ispunjavaju želje.
Naravno, Zonu su počeli čuvati kao zjenicu oka.
Tko zna kakve bi želje neki mogli imati.
A što je to bilo ako nije meteorit?
Kažem vam da se ne zna. -A što vi mislite?
Ništa ja ne mislim. Bilo što.
Poruka čovječanstvu, kako kaže jedan moj kolega. Ili dar.
Kakav dar? Što im je to trebalo? -Da nas usreće.
Cvijeće opet cvjeta, samo zbog nečega ne miriše.
Oprostite što sam vas ostavio ovdje, ali ionako je bilo prerano.
Jeste li čuli?
Možda je istina da netko ovdje živi. -Tko?
Sami ste mi to rekli. Turisti koji su bili ovdje kad je nastala Zona.
U Zoni niti ikoga ima niti ikoga može biti.
Vrijeme je.
Kako ćemo se vratiti? -Odavde nema povratka.
Kako to mislite? -Idemo kako smo se dogovorili.
Stalno ću vam pokazivati put. Odstupanje je opasno.
Prvi je orijentir zadnji stup.
Vi idite prvi, Profesore.
Sad vi.
Pokušajte ići njegovim tragovima.
Bože. A gdje su... Zar su ljudi ostali ovdje?
A tko zna? Sjećam se kad su se ukrcavali na postaji
da se dovezu ovamo, u Zonu. Još sam bio klipan.
Onda su svi mislili da nas netko hoće osvojiti, mudraci.
Idite, Profesore.
Vi, Pišče.
Ondje je vaša soba. Onamo moramo.
Zar ste nabijali cijenu? Pa nadohvat je ruke.
Da, ali ruka mora biti vrlo duga. A takvu nemamo.
Ostavite to! Nemojte!
Ne! Ne dirajte!
Ma ne dirajte to! -Jeste li poludjeli? Što vam je?
Rekao sam da ovdje nema šetanja.
Zona traži poštovanje, inače kažnjava.
Kažnjava? Još samo jedanput to pokušajte. Zar nemate jezik?
Zamolio sam vas. -Idemo ovuda?
Da, popnemo se, uđemo, pa odmah lijevo.
Samo što ne idemo tuda, idemo okolo.
Zašto pak to? -Tuda se ne ide. U Zoni najizravniji put nije najkraći.
Što je dulji, rizik je manji. -A ravno je smrtno opasno?
Rekao vam je da je opasno. -A zaobilazno nije toliko?
Naravno da je opasno, ali kažem vam da se tuda ne ide.
Kuda li sve ne idu. -Čujte vi... -Tko će klipsati okolo?
Tu nam je sve ispred nosa. I tu je rizik i ondje je rizik. Koji vrag?!
Vrlo se lakomisleno odnosite prema tome.
Dosta mi je tih matica sa zavojima. Vi kako hoćete, ja idem.
Pa on je zbilja neuračunljiv. -I vi ste.
Mogu ja?
Vjetar se podiže.
Osjećate li? Trava.
Dobro, još bolje. -Što je bolje?
Čekajte! -Maknite ruke.
Dobro, neka onda Profesor bude svjedok da vas nisam tuda poslao.
Idete svojevoljno. -Svojevoljno. Još nešto?
Ništa. Idite.
Daj Bože da uspijete.
Čujte! Opazite li štogod ili samo osjetite nešto posebno,
smjesta se vratite. Inače...
Samo me ne gađajte željezom u zatiljak!
Stanite.
Zašto? -Što zašto?
Zašto ste ga zaustavili? -Mislio sam da ste ga vi...
Što je bilo? Zašto ste me zaustavili?
Ja vas nisam zaustavio. -Nego tko? Vi?
Vrag zna. -Svaka čast, građanine Shakespeare.
Naprijed vas je strah, natrag vas je stid.
Pa ste naredili sami sebi tuđim glasom.
Čak ste se otrijeznili od straha. -Molim? -Prestanite.
Zašto ste mi izlili bocu? -Prestanite, zahtijevam to od vas!
Zona je nešto kao vrlo zamršen sustav zamki.
I sve su smrtonosne.
Ne znam što se ovdje događa kad nema čovjeka.
No čim se pojave ljudi, sve se pokrene.
Nekadašnje zamke nestaju, pojavljuju se nove.
Sigurna mjesta postaju neprohodna.
Put je čas jednostavan i lagan, čas zamršen preko svake mjere.
To je Zona. Čak vam se može učiniti da je hirovita.
Ali uvijek je onakva kakvom smo je sami učinili svojim stanjem.
Ne skrivam da je bilo slučajeva
kad su se ljudi morali vratiti s pola puta neobavljena posla.
Bilo je i onih koji su stradali na samom pragu sobe.
No sve što se ovdje zbiva ne ovisi o Zoni, nego o nama.
Dobre propušta, a lošima otkine glavu?
Ne znam, nisam siguran.
Čini mi se da propušta one koji su ostali bez ikakve nade.
Ne loše ili dobre, nego nesretne.
Ali i najnesretniji strada ako se ne zna ponašati.
Vi ste imali sreću, vas je upozorila, ali nije to morala.
Mislim da ću vas ja pričekati ovdje dok ne krenete natrag.
Usrećeni. -To nije moguće.
Uvjeravam vas, imam sendviče, termosicu...
Prvo, bez mene nećete preživjeti ni sat. -A drugo?
Drugo, ovdje se ne vraća istim putem kojim se dolazi.
Ipak bih htio... -Onda se svi skupa smjesta vraćamo.
Novac ću vam vratiti. Naravno, uz odbitak zbog uznemiravanja.
Jeste li se otrijeznili, Profesore?
Dobro. Bacajte tu svoju maticu.
DRUGI DIO
STALKER
Gdje ste? Dođite ovamo!
Umorili ste se?
O, Bože.
Opet će nam očitati bukvicu, sudeći po tonu.
Neka se ispuni zamišljeno. Neka povjeruju.
I neka se nasmiju svojim strastima.
Jer ono što oni nazivaju strašću zapravo nije duševna energija,
nego samo trenje između duše i izvanjskoga svijeta.
Najvažnije je da povjeruju u sebe i postanu bespomoćni kao djeca,
jer slabost je uzvišena, a snaga ništavna.
Kad se čovjek rodi, slab je i gibak. Kad umire, čvrst je i tvrd.
Kad drvo raste, nježno je i savitljivo. A kad je suho i kruto, umire.
Čvrstoća i snaga pratiteljice su smrti.
Gipkost i slabost odražavaju svježinu postojanja.
Zato ono što je otvrdnulo neće pobijediti.
Idite ovuda! Sasvim nam dobro ide.
Još malo pa ćemo stići do suhog tunela, onda će biti lakše.
Pazite da ne ureknete. -Zar već idemo? -Naravno. Zašto?
Čekajte, ja sam mislio da nam samo želite nešto pokazati.
A što s mojom naprtnjačom? -Što je s vašom naprtnjačom?
Kako što? Ostavio sam je ondje. Nisam znao da idemo.
Sad ne možemo ništa. -Ne, kako? Moram se vratiti.
Nemoguće je. -Ne mogu bez naprtnjače! -Ovdje nema vraćanja.
Upamtite već jedanput, ovdje se još nitko nije vratio istim putem.
Zaboravite tu vašu naprtnjaču. Što imate u njoj, briljante?
Zaboravili ste kamo idete? Soba će vam dati sve što želite.
Doista. Zasut će vas naprtnjačama preko glave.
Je li daleko ta soba? -Ravno ima 200 metara.
Samo što se ovdje ne ide ravno, u tome je problem.
Idemo. -Pustite taj svoj empirizam, Profesore.
Čudo je izvan empirizma.
Sjetite se kako se Sv. Petar zamalo utopio.
Idite, Pišče.
Kuda da idem? -Ovim stubištem.
Profesore, gdje ste?
Evo suhog tunela. -Doista je suh.
To je lokalna šala. Ovdje obično treba plivati.
Čekajte, a gdje je Profesor? -Što? -Profesor je nestao!
Profesor? Što je vama? Pa za vama je išao sve vrijeme!
Očito se odvojio i zalutao. -Ma nije zalutao!
Zacijelo je otišao po naprtnjaču. Sad se neće izvući.
Da ga pričekamo? -Ne može, tu se svaki čas sve mijenja.
Moramo udvoje.
Gledajte, što je to? Odakle? -Objašnjavao sam vam.
Što ste objašnjavali? -Ovo je Zona, razumijete? Zona.
Idemo brže. Idemo.
Evo njega.
Dakako, zahvalan sam vam što... -Kako ste dospjeli ovamo?
Veći dio puta puzao sam četveronoške.
Nevjerojatno! Ali kako ste nas uspjeli prestići?
Kako prestići? Vratio sam se ovamo po naprtnjaču.
A odakle ovdje naša matica?
Bože, pa to je zamka.
Dikobraz je ovdje namjerno objesio maticu.
Kako nas je Zona propustila?
Bože, sad ni koraka neću učiniti dok... Baš lijepo.
Dosta. Odmor.
Samo se držite podalje od te matice, za svaki slučaj.
Moram priznati da sam pomislio kako se Profesor neće vratiti.
Nikad ne znam unaprijed kakve ljude vodim.
Sve se razjasni tek ovdje, kad je već kasno.
Lako za nas, glavno da je Profesoru torba s gaćama ostala čitava.
Ne gurajte nos u tuđe gaće, ako ne razumijete.
A što se tu zapravo ima razumjeti? Newtonov binom, zamisli.
Psihološke dubine. U institutu smo na crnoj listi.
Ne daju nam sredstva za ekspediciju.
Natrpajmo naprtnjaču svakakvim manometrima-govnometrima...
Probijmo se ilegalno u Zonu i sva čudesa ovdje provjerimo algebrom.
Nitko u svijetu nema pojma o Zoni. I dakako, nastaje senzacija.
Televizija, obožavateljice pišaju od ushita, nose lovorove vijence...
Pojavljuje se naš Profesor sav u bijelom i objavljuje:
Mene, Mene, Tekel, Parsin.
Naravno, svi zinu i zborno viču: Dajte mu Nobela!
Vi ste ofucano piskaralo, amaterski psiholog.
Trebali biste šarati po zidovima nužnika, blebetalo nedarovito.
Mlako, mlako, ne ide vam. Ne znate vi kako se to radi.
No dobro, ja idem po Nobelovu nagradu.
A po što ste vi krenuli? Želite darivati čovječanstvo
biserjem svoga kupljenog nadahnuća?
Briga me za čovječanstvo.
U cijelome vašem čovječanstvu zanima me samo jedan čovjek: ja.
Vrijedim li išta ili sam isto govno kao i neki drugi?
Kad biste saznali što ste zapravo...
Znate što, gospodine Einstein? Ne želim raspravljati s vama.
U raspravama se rađa istina, prokleta bila.
Čujte, Indijanče.
Doveli ste ovamo brojne ljude. -Ne onoliko koliko bih htio.
Svejedno. Nije u tome stvar. Zašto su dolazili ovamo, što su htjeli?
Najvjerojatnije sreću. -Da, ali kakvu točno sreću?
Ljudi ne vole govoriti o intimi. Osim toga, to se ne tiče ni vas ni mene.
U svakom slučaju, uspjeli ste.
A ja nikad u životu nisam vidio sretna čovjeka. -Ni ja.
Vrate se iz sobe, odvedem ih natrag i nikad se više ne vidimo.
Želje se ne ispunjavaju odmah.
A sami se nikad niste htjeli okoristiti tom sobom?
Meni je i ovako dobro.
Čujte, Profesore. Što se tiče kupljenog nadahnuća...
Pretpostavimo da uđem u tu sobu
i vratim se u naš od Boga zaboravljeni grad kao genij.
Pratite me?
No čovjek piše zato što se muči, sumnja.
Neprekidno mora dokazivati sebi i okolini da nešto vrijedi.
A ako budem siguran da sam genij?
Što će mi onda pisanje? Koga vraga?
Zapravo moram reći da postojimo radi...
Budite ljubazni, pustite me na miru.
Dajte mi da malo odrijemam, cijelu noć nisam spavao.
Zadržite svoje komplekse za sebe.
U svakom slučaju, sva ta vaša tehnologija...
Sve te visoke peći, zupčanici i ostale tričarije,
da bi se manje radilo i više žderalo... Sve su to štake, proteze.
A čovječanstvo postoji radi stvaranja umjetničkih djela.
To je nesebično, za razliku od drugih ljudskih djelatnosti.
Uzvišene iluzije. Slike apsolutne istine.
Slušate li vi mene, Profesore? -O kakvoj nesebičnosti govorite?
Ljudi još umiru od gladi. Jeste li vi s Marsa pali?
I to je naše duhovno plemstvo. Vi ne znate apstraktno razmišljati.
Kanite me učiti smislu života?
I kako razmišljati?
Nema koristi. Iako ste profesor, zaostali ste.
Nastade velik potres, i sunce postade crno
kao tkanina od kostrijeti, cijeli mjesec postade kao krv.
Zvijezde nebeske padoše na zemlju,
kao što svoje nezrele plodove odbacuje smokva
kad je zatrese jak vjetar.
A nebo iščeznu kao svitak knjige koji se smota.
Sa svojih se mjesta pokrenuše svaka gora i svaki otok.
Zemaljski kraljevi, velikaši, vojskovođe, bogataši,
mogućnici, svaki rob i slobodnjak,
skriše se u pećine i gorske hridine.
Oni rekoše gorama i hridinama:
Padnite na nas i skrijte nas od Onoga
koji sjedi na prijestolju i od Jaganjčeve srdžbe!
Jer dođe veliki Dan njihove srdžbe. Tko može opstati?
Baš u taj dan dvojica od njih išla su u selo
po imenu... udaljeno od... šezdeset stadija.
Razgovarali su među sobom o svim tim događajima.
I dok su razgovarali i pretresali, približi im se... te pođe s njima.
Njihovim očima bijaše uskraćeno da ga mogu prepoznati.
I on ih zapita: Kakve su to riječi
što ih jedan s drugim izmjenjujete? I zašto ste tužni?
I jedan od njih imenom...
Probudili ste se?
Govorili ste o smislu našeg života. O nesebičnosti umjetnosti.
Recimo, uzmimo glazbu.
Sa stvarnošću je najmanje povezana.
Točnije, ako i jest povezana, onda bezidejno, mehanički,
praznim zvukom, bez asocijacija.
A ipak glazba nekim čudom dopire do same duše.
Što to odjekuje u nama kao odgovor na buku dovedenu u sklad
i pretvara nam je u izvor uzvišenog užitka, ujedinjuje nas i potresa?
Zašto je sve to potrebno? I što je najvažnije, komu?
Odgovorit ćete: Nikomu. Nizašto. Nesebično je.
Ne. Teško.
Sve na kraju krajeva ima svoj smisao. I smisao i razlog.
Zar ovuda idemo?
Nažalost, drugog puta nema.
Nekako je mračno. Zar ne, Profesore?
Nemam želju ići prvi. Velika Zmija nije dobrovoljac.
Oprostite, očito moramo ždrijebati. Nemate ništa protiv?
Ja bih ipak više volio dobrovoljca.
Imate li žigice?
Hvala.
Ide onaj tko izvuče dužu.
Vucite.
Duža. Ovaj put niste imali sreću.
Barem bacite maticu unutra. -Naravno, evo.
Još?
Dobro. Krećem.
Brzo, Profesore!
Tu su neka vrata.
Sad tuda. Otvorite vrata i uđite.
Opet ja? Moram prvi i ući?
Na vas je pao ždrijeb. Idite, ne smijemo dugo biti ovdje.
Što vam je to? Ne smijete onamo s oružjem!
Poginut ćete i upropastiti nas! Sjetite se tenkova!
Bacite to, molim vas! -Zar ne razumijete? -Tiše!
Ako se što dogodi, izvući ću vas, a ovako... Molim vas.
Ma u koga ćete pucati?
Idite, imamo malo vremena.
Tu je voda. -Nema veze, držite se za ogradu i silazite.
Nemojte nikamo ići! Čekajte na vrhu, kod izlaza!
Nadam se da vi nemate ništa slično.
Što? -Pištolj, na primjer. -Ne, ja za krajnju nuždu imam ampulu.
Kakvu ampulu? -Zašivena je. S otrovom.
O, Bože. Zar ste ovamo došli umirati?
To je za svaki slučaj.
Pišče! Natrag! Vratite se, samoubojico!
Rekao sam vam da čekate kod ulaza! Stanite! Ne mičite se!
To je sve zbog vaše cijevi. -Što? -Ništa. Trebali ste ići prvi.
Zato je od straha otišao krivo.
Kakav eksperiment.
Eksperimenti, činjenice, nepobitna istina.
Činjenica uopće nema, a ovdje pogotovo.
Sve je ovdje izmišljeno, nečija idiotska izmišljotina.
Ne osjećate? Naravno, vi nužno morate znati čija.
A zašto? Kakva korist od vaših znanja?
Koga će gristi savjest zbog njih? Mene?
Ja nemam savjesti, imam samo živce.
Izgrdi li me kakva hulja, povrijeđen sam.
Druga me hulja pohvali, opet sam povrijeđen.
Uložiš dušu, uložiš srce, požderu ti i dušu i srce.
Iščupaš li gadost iz duše, žderu i gadost.
Svi su oni bez iznimke znalci. Svi pate od osjetne deprivacije.
I svi se vrte okolo. Novinari, urednici, kritičari, stalno neke žene.
I svi traže: Daj, daj!
Kvragu, kakav sam ja pisac ako mrzim pisati?
Ako mi je to muka, bolno, sramotno zanimanje,
nešto kao istiskivanje hemeroida?
Prije sam mislio da će od mojih knjiga netko postati bolji.
Ne trebam ja nikomu! Crknut ću, a za dva će me dana zaboraviti
i početi žderati nekoga drugog.
Kanio sam ih promijeniti, a oni su promijenili mene!
Na svoju sliku i priliku.
Prije je budućnost bila samo nastavak sadašnjosti
i sve su se promjene nazirale negdje daleko, iza obzora.
A danas se budućnost stopila sa sadašnjošću.
Zar su spremni za to?
Ništa oni ne žele znati, oni samo žderu!
Ide to vama. Bože moj, sad ćete živjeti sto godina!
A zašto ne vječno?
Kao Ahasver.
Vi ste zacijelo divan čovjek. Gotovo da i nisam sumnjao.
Kakvu ste muku izdržali.
Ta je cijev najstrašnije mjesto u Zoni. Zovemo je mesoreznica.
Ali je gora od svake mesoreznice. Koliko je ljudi tu nastradalo.
Dikobraz je ovamo namamio brata.
Bio je tako tankoćutan i darovit. Poslušajte.
I ljeto je prošlo kao da ga nije ni bilo.
Na pripeci je toplo, ali to je malo.
Sve što se zbiti moglo, kao list petoprsti ravno u ruke mi je leglo.
Ali to je malo. Uzalud ni zlo ni dobro nije nestalo.
Sve je gorjelo svjetlo, ali to je malo.
Život me uzimao pod krilo, čuvao i spašavao.
Zaista mi je išlo, ali to je malo.
Lišće se nije spržilo, grane se nisu slomile.
Dan je ispran kao staklo, ali to je malo...
Lijepo, zar ne? To je njegova pjesma.
A zašto se stalno vrpoljiš, zašto si tako nemiran? -Ja samo...
Zlo mi je kad te gledam. -Ne znate kako mi je drago.
Ne događa se često da stignu svi koji su izašli.
Ispravno ste se ponašali. Vi ste dobri, pošteni, čestiti ljudi.
Ponosan sam što se nisam prevario.
Vidite, strašno mu je drago što je sve dobro ispalo.
Sudbina, Zona... Ja sam divan čovjek.
Misliš da nisam vidio kako si mi podmetnuo dvije duge žigice?
Ne razumijete... -Ne, kako i bih? Oprostite, Profesore,
ne želim reći ništa ružno, ali ovaj ljigavac izabrao vas je za miljenika.
Zašto ste takvi? -A mene je, kao drugorazredno stvorenje,
gurnuo u tu cijev. Mesoreznica. Kakva riječ.
Odakle tebi pravo da odlučuješ tko će živjeti, a tko će u mesoreznicu?
Ja ništa ne biram, vjerujte, sami ste izabrali. -Što sam sâm izabrao?
Jednu od dviju dugih žigica? -Žigice nemaju veze s tim.
Zona vas je još ondje, kod matice, propustila.
Bilo je očito, ako je komu suđeno proći mesoreznicu, to ste vi.
A mi smo išli za vama. -Znate... -Nikad ne biram sâm, bojim se.
Ne možete zamisliti kako je strašno pogriješiti.
Ali netko mora ići prvi. -Da? Ne, nije klinika!
Netko mora ići prvi. Kako vam se to sviđa?
Ne dirajte!
Da? -Molim vas deveti laboratorij. -Samo tren.
Molim? -Nadam se da ne smetam. -Što trebaš?
Samo nekoliko riječi. Vi ste je skrili, a ja sam našao.
Stara zgrada, četvrti bunker. Čuješ li me?
Odmah ću javiti osiguranju.
Možeš im javiti, možeš pisati prijave protiv mene,
možeš huškati na mene moje suradnike, samo što ti je kasno.
Dva sam koraka od tog mjesta. Čuješ li me?
Shvaćaš da ti je to kraj kao znanstveniku? -Veselim se tomu.
Jasno ti je što će biti ako se drzneš? -Opet me plašiš?
Da, cijeli sam se život nečega bojao. Čak i tebe.
No sad me uopće nije strah, uvjeravam te.
Bože, ti nisi čak ni Herostrat.
Jednostavno mi cijeli život želiš napakostiti
jer sam prije 20 godina spavao s tvojom ženom.
I sad si ushićen jer si mi napokon uspio vratiti milo za drago.
Dobro, idi, počini tu svoju gadost. Da nisi spustio slušalicu!
Zatvor nije ono najstrašnije što te čeka.
Najvažnije je to što sâm sebi nikad nećeš oprostiti.
Vidim kako visiš iznad zahoda na vlastitim naramenicama.
Što vi to izvodite, Profesore?
Zamislite, što će biti kad u tu sobu povjeruju svi?
I kad svi jurnu ovamo? A to je pitanje vremena.
Ako ne danas, onda sutra. Ne deseci, nego tisuće!
Svi ti nesuđeni carevi, veliki inkvizitori, Führeri svake vrste,
kojekakvi dobrotvori ljudskog roda.
I ne radi novca, niti radi nadahnuća, nego radi toga da promijene svijet.
Takve ne vodim ovamo, to mi je jasno.
Što vama može biti jasno, smiješni čovječe?
Niste vi jedini stalker na svijetu. Nitko od stalkera ne zna
s čim dolaze ovamo i s čim odlaze oni koje dovodite.
A broj nemotiviranih zločina raste! Nije li to vaše djelo?
A vojni pučevi, a mafija u vladama, nisu li to vaši klijenti?
A laseri, a sve te superbakterije, sve one odvratne gadosti
do prve prilike skrivene u sefovima? -Prekinite taj sociološki proljev!
Zar vi vjerujete u te bajke? -U strašne da. U pozitivne ne.
U strašne koliko god hoćete. -Ma prestanite.
Ne može pojedinac imati toliko mržnje ili, recimo, ljubavi
da bi obuhvaćala cijelo čovječanstvo.
Novac, ženske, osveta, želja da vam šefa pregazi auto, kako-tako.
A vlast nad svijetom, pravedno društvo,
kraljevstvo Božje na Zemlji...
To nisu želje, nego ideologija, djelovanje, koncepcije.
Neosviješteno suosjećanje još se nije u stanju ostvariti.
Kao obična nagonska želja.
Zar može postojati sreća na račun nesreće drugih?
Sasvim jasno vidim da ste nakanili razoriti čovječanstvo
nekim neviđenim dobročinstvom. A ja sam potpuno miran.
I što se tiče vas, i mene, i pogotovo čovječanstva.
Zato što ništa nećete uspjeti.
U najboljem slučaju dobit ćete svoju Nobelovu nagradu.
Ili će vam se dogoditi nešto potpuno neumjesno
o čemu i ne razmišljate. Kao taj telefon...
Sanjaš jedno, a dobiješ nešto sasvim drugo.
Čemu to?
Telefon, struja.
Gledajte, odlično sredstvo za uspavljivanje.
Danas takvo više ne proizvode. Odakle ga ovdje toliko?
Da pođemo onamo?
Uskoro će večer, bit će premračno za povratak.
Uostalom, posve mi je jasno da te recitacije i zaobilaženja
nisu ništa drugo doli svojevrsna isprika.
Razumijem vas. Teško djetinjstvo, okolina...
Ali ne zavaravajte se, neću vam oprostiti.
To nije potrebno, molim vas.
Profesore, dođite k nama.
Samo tren. Bez žurbe. -Pa i ne žurim se nikamo.
Znam da ćete se ljutiti.
Ali ipak vam moram reći.
Evo nas na pragu.
Ovo je najvažniji trenutak vašeg života.
Morate znati da će vam se ovdje ispuniti najveća želja.
Najiskrenija. Zbog koje ste najviše patili.
Ne treba ništa govoriti.
Trebate se samo usredotočiti i pokušati sjetiti cijelog života.
Kad čovjek razmišlja o prošlosti, postaje bolji.
A najvažnije...
Najvažnije je...
Vjerovati.
A sad idite.
Tko će prvi?
Možda vi?
Ja? Ne, neću.
Shvaćam, nije to tako jednostavno. Ali ne brinite se, odmah će proći.
Teško da će proći.
Prvo, počnem li se prisjećati svoga života,
teško da ću postati bolji.
Osim toga, zar ne osjećaš kako je sve to sramotno?
Ponižavati se, cmizdriti, moliti se.
Zašto je sramotno moliti se?
Tako govorite zbog ponosa.
Smirite se, jednostavno niste spremni. To se često događa.
Možda biste prije vi?
Ja ću.
Voila, pred vama je novi izum profesora Profesora.
Sprava za proučavanje ljudskih duša. Dušomjer.
To je zapravo bomba.
Molim?
Šala.
Ne. Doista je bomba, 20 kilotona.
Za što?
Sastavio sam je s prijateljima.
S bivšim kolegama.
Očito ovo mjesto nikomu neće donijeti nikakvu sreću.
A dospije li u zle ruke...
Zapravo, sada više ne znam.
Tada nam je palo na pamet da Zonu ipak ne treba razoriti.
Čak i ako je čudo, dio je prirode. Znači, nada u nekom smislu.
Oni su skrili ovu minu, a ja sam je našao.
Stara zgrada, četvrti bunker.
Očito mora postojati načelo da se nikad ne čini ništa nepovratno.
Razumijem to, nisam manijak.
No dok je to zlo ovdje otvoreno za svaku hulju,
neću imati ni sna ni mira.
Ili možda ono skriveno neće to dopustiti.
Jadničak, kakvim se problemima bavi.
Dajte mi je!
Ta vi ste intelektualac!
Zašto? Što vam je? -Ti, licemjerna gnjido!
Zašto? Zašto?
On vam želi uništiti nadu! Dajte mi je!
Ljudima na Zemlji više ništa nije ostalo.
Ovo je jedino mjesto kamo mogu doći ako više nemaju nade.
I vi ste došli! Zašto uništavate vjeru?
Šuti!
Prozreo sam te! Briga tebe za ljude.
Zarađuješ novac na našoj nesreći. Nije u novcu stvar.
Naslađuješ se, tu si car i Bog!
Licemjerna gnjido, odlučuješ tko će živjeti, a tko umrijeti.
On bira, odlučuje!
Jasno mi je zašto stalkeri nikad ne ulaze u sobu. Što će im?
Tu se zanosite vlašću, tajnom, autoritetom!
Kakve crne želje. -To nije istina. Varate se.
Stalker ne smije ulaziti u sobu.
Stalker uopće ne smije ulaziti u Zonu sa sebičnim ciljem.
Sjetite se Dikobraza!
Imate pravo, ja sam gnjida.
Ništa nisam učinio na ovome svijetu i ništa ne mogu učiniti.
Ni ženi nisam uspio ništa dati. I ne mogu imati prijatelje.
Ali moje mi ne otimajte!
Ionako su mi sve uzeli iza bodljikave žice.
Sve je moje ovdje, razumijete? Ovdje, u Zoni.
Moja sreća, sloboda, dostojanstvo, sve je ovdje.
Dovodim ovamo jednake sebi, nesretne, napaćene.
Više se ničemu ne nadaju. A ja im mogu pomoći, razumijete?
Nitko im ne može pomoći, a ja, gnjida, mogu!
Spreman sam plakati od sreće što im mogu pomoći.
I to je sve. Ništa više ne želim.
Ne znam, možda.
Oprosti, ali ti si jednostavno poremećen.
Nemaš ti pojma što se tu radi.
Što misliš, zašto se Dikobraz objesio?
Došao je u Zonu sa sebičnim ciljem.
Brata je zbog novca upropastio u mesoreznici.
To mi je jasno. A zašto se ipak objesio?
Zašto nije došao još jedanput, ne radi novca, nego radi brata?
Kako se pokajao? -Ne znam, poslije nekoliko dana se objesio.
Ovdje je shvatio da se ne ispunjavaju bilo kakve želje,
nego one skrivene!
A to što ti vičeš...
Ovdje će se zbiti ono što odgovara tvojoj naravi,
biti, o kojoj ti nemaš pojma.
A ona je u tebi i cijeli život upravlja tobom.
Ništa ti, Kožna Čarapo, nisi shvatio. Nije pohlepa nadvladala Dikobraza.
Puzao je u ovoj lokvi na koljenima, moljakao brata.
A dobio je hrpu novca i ništa drugo nije mogao dobiti.
Jer Dikobrazu ide Dikobrazovo.
A savjest, duševne muke, sve je to izmišljeno.
Shvatio je sve to pa se objesio.
Neću ja u tu tvoju sobu.
Ne želim smeće koje se nakupilo u meni istresti ni na čiju glavu.
Čak ni na tvoju. Pa poslije, kao Dikobraz, staviti si omču oko vrata.
Radije ću se u svojoj smrdljivoj književničkoj kući mirno propiti.
Ne, Velika Zmijo, slabo ti poznaješ ljude
ako ovakve poput mene vodiš u Zonu.
Osim toga...
Odakle tebi da to čudo zbilja postoji?
Tko vam je rekao da se ovdje doista ispunjavaju želje?
Jeste li vidjeli bar jednog čovjeka koji se ovdje usrećio?
Možda Dikobraz?
I tko vam je uopće rekao za Zonu, za Dikobraza, za tu sobu?
On.
Onda zapravo ništa ne razumijem.
Kakva smisla ima doći ovamo?
Kako je tiho. Čujete li?
Trebam sve odbaciti, povesti ženu, Majmunka i preseliti se ovamo.
Zauvijek.
Ovdje nema nikoga. Nitko im neće nauditi.
Vratio si se.
Odakle ti pas? -Išao je za mnom. Nisam ga mogao ostaviti.
Idemo? Majmunko čeka.
Idemo?
Nitko od vas ne treba psa?
Imam ih pet kod kuće.
Volite pse? -Što? -To je lijepo.
Dobro. Idemo.
Da znaš samo kako sam umoran. Samo Bog zna.
I još se ti pisci i znanstvenici nazivaju intelektualcima!
Smiri se. -Ni u što ne vjeruju.
Organ za vjerovanje im je atrofirao jer je suvišan. -Smiri se.
Prestani, idi leći. Nemoj tako. Idi leći.
Tu ti je vlažno. Ne smiješ tu.
Skini se.
Bože moj, kakvi ljudi. -Smiri se, nisu oni krivi.
Treba ih žaliti, a ti se ljutiš. -Vidjela si ih, oči su im prazne.
U svakom trenu misle na to da se prodaju što skuplje.
Da naplate svaku emociju.
Znaju da se nisu uzalud rodili, da imaju misiju.
Oni žive samo jedanput. Zar takvi mogu u išta vjerovati?
Smiri se, nemoj. Pokušaj zaspati. Spavaj.
I nitko ne vjeruje. Ne samo njih dvojica. Nitko.
Koga da vodim onamo?
Bože...
A najstrašnije je što to nikomu ne treba.
Nikomu ne treba ona soba i svi su moji napori uzaludni.
Zašto tako govoriš? Nemoj.
Ne idem više ni s kim onamo.
Hoćeš li da ja odem s tobom? -Kamo?
Misliš da neću imati što zatražiti?
Ne.
Ne može. -Zašto?
Ne.
Što ako ni tebi ništa ne uspije?
Znate, mama se jako protivila.
Zacijelo ste već shvatili da je sulud.
Svi su mu se rugali. A on je bio smetenjak, jadnik.
Mama je govorila: On je stalker, osuđen je na smrt.
On je vječni zatvorenik. Sjeti se kakvu djecu imaju stalkeri.
A ja se uopće nisam prepirala.
I sama sam sve to znala, i da je smrtnik,
i da je vječni zatvorenik, i o djeci.
Ali što sam mogla učiniti?
Bila sam sigurna da će mi s njim biti dobro.
Znala sam da će biti i mnogo boli.
Ali bolje i gorka sreća nego siv, turoban život.
A možda sam sve to poslije izmislila.
A zatim mi je on prišao i rekao: Pođi sa mnom.
I pošla sam, i nikad poslije nisam požalila.
Nikad.
I bilo je mnogo boli, i bilo me strah i sram.
Ali nikad nisam požalila i nikad nikomu nisam zavidjela.
Jednostavno je takva sudbina, takav život, takvi smo mi.
A kad u našem životu ne bi bilo boli, ne bi bilo bolje. Bilo bi gore.
Zato što tada ne bi bilo ni sreće.
I ne bi bilo nade.
Eto.
Volim tvoje oči, milo moje
s njihovom igrom plamenom, čudesnom,
kad ih podigneš najednom,
i kao munjom nebeskom
pogledom ovlaš sve uloviš.
No ima i čar veća:
oboren pogled
u času strasnog cjelova
i kroz spuštene trepavice
mrki, mračni plam želje.
Obrada: Chordy
Preuzeto sa www.titlovi.com