www.титлови.цом
Крисе! Дођи овамо! Дошао си тачно на време.
Он иде у шетњу сваког јутра на по најмање сат времена.
Превише ради, некада и по целу ноћ.
Та његова соларистика!
Подсећа ме на библиотекара који измишља своје налоге.
Очекивали смо вас јуче.
Хтео је да побегне када ме је видео.
Здраво!
Како си?
Мислим да нисам данас требао да ти сметам.
Како смо само остарили! Ја тек сада почињем то да схватам.
Све ће зависити од његовог првог рапорта са станице.
Свака порука коју примимо је збуњујућа и неразумљива.
Ако нам потврди да проучавање не треба да се настави,
станица може бити изведена из Соларисове орбите.
Разумем.
Обећао си да ћеш разговарати са њим. Донео сам филм.
Да, наравно.
Да ли би ти сметало да задржиш малог код тебе на пар дана?
Ана ће бити срећна. Имаће више слободног времена.
Када иде?
Сутра у ово време већ неће бити овде.
Ове је јако пријатно.
Ова кућа личи на кућу мог деде. Пуно сам је волео.
Тако да смо направили ову по њеном узору.
Нисам оптерећен новим стварима.
Па, боље да кренем. Имам пуно тога да урадим.
Зар нећеш да видиш ово?
Видео сам то много пута.
21 дан после лансирања наше експедиције,
радиобиологчар Вишњаков и физичар Фехнер
ишли су на истраживачку мисију изнад Соларис океана у ваздухоплову.
Када нису успели да се врате, наредили смо потрагу.
Магла је била превише густа, тако да је потрага опозвана.
Све спасилачке машине су се вратиле у станицу
осим хеликоптера којим је пилотирао Бартон.
Он се вратио тек када је пао мрак.
Одмах је отрчао у своје просторије, очигледно у стању шока.
То је јако необично за човека
који лети већ 11 година.
Опоравио се за неколико дана, али више није хтео да напушта станицу.
И одбијао је да приђе прозору који гледа на океан.
Док је био на медицинској нези у клиници захтевао је да да изјаву
велике важности,
за коју је мислио да би могла да утиче на целу будућност пројекта Соларис.
Врло добро, саслушајмо његову причу.
Сада је време да Бартон говори.
Када сам се први пут спустио испод 300 метара,
Имао сам проблема са одржавањем висине,
пошто се ветар појачао.
Сва моја пажња је била потребна за управљање брода.
И нисам гледао напоље.
Као резултат тога, ушао сам у гомилу магле.
Да ли је то била обична магла?
То је било нешто што никада раније нисам видео.
Изгледало је као колоидална супстанца, лепљива маса.
Сви прозори су били натопљени.
Због отпора магле почео сам да губим висину.
Тамо где сам претпоставио да се налази сунце, магла је сијала као ватра.
Пола сата касније, изашао сам на велики отворени простор.
Простор је био округао, пречника неколико стотина метара.
У том тренутку сам приметио велике промене на океану.
Вода је постала мирна, и површина је изгледала провидно.
Нека врста жуте слузи почела је да се згушњава испод ње.
Када се подигла, засијала је као стакло.
Онда је почела да кува, и пенаста кора се појавила на врху.
Површина је била браон као изгорели шећерни сируп.
Ова супстанца се очврснула у велике комаде,
које су имале облик разних фигура.
Магла ме је поново привлачила,
тако да сам морао да се борим против те силе неко време.
Када сам поново погледао доле,
Видео сам неку врсту баште.
Баште?
Тишина, молим.
Могао сам да видим вегетацију, живе ограде, стабла акације, уске стазе.
Све од ове исте супстанце.
А сва та стабла и биљке, да ли су имали лишће?
То грмље, акације?
Изгледали су као да су направљени од пластике, али у оригиналним размерама.
Одједном, пукотине су почеле да се појављују.
Кување је почело поново, и све је било у пени.
То ћете моћи и лично да видите.
Све што сам видео ће бити на филму.
Онда предлажем да прекинемо саслушање
и погледамо то својим очима.
Да, покажите нам филм. Врло је занимљиво.
- Да ли је то све? - Да, то је све.
Али ми не схватамо.
На вашем филму нема ничега осим облака!
То мора да је магла о којој сам вам причао.
Ја сам изненађен колико и ви.
Све ово може бити резултат биомагнетне струје
Соларис океана која је деловала на Бартонову свест.
Познато нам је не само да су ове струје један огромни церебрални систем,
већ да су способне да генеришу мисли.
Та хипотеза још увек није потврђена.
Зар нисте били болесни баш тог дана?
Ох, наставак је бесмислен.
Ми ћемо наставити даље.
...видео сам да нешто плута.
Учинило ми се да изгледа као Фехнерово свемирско одело.
Наставио сам да кружим око тог места да бих био сигуран да га нећу изгубити из вида.
Одједном сам могао да видим облик како се благо издиже,
који као да је ходао по води.
Могао сам да видим човека, он није носио свемирско одело, и померио се.
Мислите било је људско?
Да, људско.
Видели сте му лице?
Да.
Који човек?
Ко је то био?
Било је то новорођенче.
- Да ли си га препознао? - Никада га раније нисам видео.
Када сам се спустио ниже,
оно што сам видео било је монструозно.
Како то мислите?
Из прва нисам могао да разазнам,
али онда је постало јасно да је оно било огромно.
Било је високо 3.5 метра.
Његове очи су биле плаве, а коса тамна.
Ако се не осећате добро,
одложићемо саслушање.
Наставићу.
Било је потпуно наго, као да је тада рођено.
И било је влажно, или клизаво.
Његова кожа је сијала.
Дизало се и падало са таласима,
али се само кретало.
Цела ствар је била одвратна.
Сачекајте моменат,
нема још пуно.
...Бартонове изјаве изгледају као
демонстрација халуцинарног комплекса,
произведеног атмосферским утицајима на планети,
са ситним симптомима којима је супстанца мождане коре
у неком делу допринела кроз узбуђење асоцираних зона.
Овај рапорт ни на какав начин не представља праве чињенице.
Или скоро ни на какав.
Постоји и друго објашњење професора Месенџера
који верује да информације
које је Бартон изнео могу бити истините
и да их треба темељно истражити.
Све о чему сам причао сам видео својим очима!
Ја бих се усудио да понудим још једно мишљење.
Ми смо на ивици невероватног открића,
и не би било мудро да на нас утиче чињеница да базирамо одлуку
на основу осматрања неквалификоване особе.
Сваки истраживач може само да завиди овом пилоту,
његовом присуству ума, његовом таленту за посматрање.
Штавише, узевшти у обзир недавне информације,
морално смо обавезани да наставимо са нашим истраживањем.
Могу да схватим како се осећа професор Месенџер,
Али ипак, погледајмо на дуги пут који је иза нас.
И поред свог нашег труда, Соларис тестови су натраг на почетку.
Године труда су се показале бескорисним.
Све што смо знамо о Соларису
подсећа ме на планину различитих чињеница
коју никада нисмо могли да убацимо у било какве оквире.
Па, чак смо данас у горој позицији што се тиче основа.
Соларистика се дегенерише.
Основно питање је далеко озбиљније од саме Соларистике.
Ми тестирамо саме границе људског знања.
Вештачки упостављајући границу знања,
ограничавамо концепт бескрајности људског знања.
И ако се не померамо унапред, да ли ризикујемо кретање уназад?
Шта сте мислили када сте рекли да моја изјава ни на који
начин не осликава право чињенично стање?
Ја сам све то видео својим очима.
То значи да је неки прави феномен
могао да утиче на ваше халуцинације.
По ветровитом времену врло је лако
заменити грм који се врти за живо створење.
Да не причамо о страној планети!
У томе нема ничега увредљивог за вас.
Шта ћете учинити поводом мишљења професора Месенџера?
Практично ништа.
Наше истраживање у том правцу ће бити прекинуто.
Имам нешто да изјавим.
Тиме не вређате моју репутацију, већ дух саме експедиције...
И тако даље...
Сада се под добрим манирима подразумева
и смејање сваки пут када се помене Бартонов интервју.
Знамо вас дуго времена, али ја још увек знам тако мало о вама.
Били сте јако згодни онда.
Не мислите тако, али хвала у било ком случају.
Па, Крис, шта мислиш о свему овоме?
Хтео бих да разговарам насамо са вашим сином.
Не бих волео да поново пред вама изгледам као идиот.
Чекаћу вас напољу код љуљашке.
Изгледа смешно, твој Бартон.
Не говори тако. Очигледно му није лако.
Осећа се као да нам смета.
Ако је одлучио да дође, то је због тога што мисли да је ствар јако важна.
Нисам желео да данас видим некога са стране ништа више од тебе.
Не причамо довољно један са другим.
Лепо је чути те како то говориш.
Макар и последњег дана.
Последњег дана...
Када се претера са поздравима,
касније се осећаш грозно.
Хајде да се видимо после вечере. Морамо да разговарамо.
И даље, зашто си позвао тог Бартона баш данас, од свих дана?
Где ће гости спавати?
Горе, претпостављам.
Добро, ја ћу бити код љуљашке.
- Али можда... - Само секунд.
Питање о томе где ће они спавати може да сачека!
Слушај, Крис...
У чему је ствар?
Шта је то доле, што стоји у гаражи и гледа у мене?
То је само коњ.
Већ сам га видео.
Ходи!
Врло је нежан. Погледај како је леп!
Мислим да је Соларистика у теснацу
као резултат неодговорног фантазирања.
Ја сам заинтересован само у истину,
али ви желите да ме убедите у ваш начин гледања.
Не могу да изводим закључке базиране на "разлозима срца".
Ја нисам песник. Мој проблем је једноставан:
или зауставити истраживање, повлачећи станицу из орбите
и легализовати кризу у Соларистици,
или предузети екстремне мере,
као што је бомбардовање океана са зрацима високог интензитета.
Не, не то!
Зар нисте хтели да наставите истраживање по било којој цени?
А ти желиш да уништиш оно што нисмо у стању да разумемо?
Не, ја не заговарам знање по свакој цени.
Знање је само валидно када почива на основама моралности.
Човек је једини фактор који ствара науку неморалном.
Не заборавите Хирошиму.
Онда не чините науку неморалном! Чудно је...
Нема ничега чудног у целој ствари.
Чак ни ви не можете бити сигурни да
све што сте видели нису биле само халуцинације.
Хвала вам на вашем времену. Немамо више ништа да кажемо један другоме.
- Нешто није у реду? - Одлазим.
Одлазиш?
Он је библиотекар, а не научник.
Ми смо пријатељи, Бартоне, али ти не би требао тако да говориш о њему!
Знамо се 20 година. Једнога дана се морало завршити, ваљда.
Остављаш дете?
Зашто си морао да га увредиш? Немаш срца.
Опасно је слати своју врсту у космос.
Тамо је све превише ломљиво!
Земља некако издржава са људима као што си ти,
али са којом ценом по човечанство!
Љубоморан си на чињеницу да ће он бити тај који ће ме покопати, а не ти?
Утврђено је да је Соларис Океан необична врста мозга.
Касније, још смелија хипотеза је изречена,
да је океан размишљајућа супстанца.
Годинама ова хипотеза није могла бити потврђена.
Овај програм је о Соларису.
Остало је врло мало правих ентузијаста.
Најпре, они који су повезани са станицом.
На станици која је предвиђена за 85-точлану посаду, раде само тројица људи.
Они су астробиологичар Сарториус,
кибернетичар Снаут
и физиолог Гибариан који је суочен са проблемом...
Зовем из града.
Бартон!
Анна, молим те, морамо да разговарамо.
Оно што сам говорио Крису није било важно. Требао сам му рећи
о Месенџеру који је имао другачије мишљење на том састанку.
Он се пуно заинтересовао за Фехнера који је погинуо у Соларис океану.
Испоставило се да Фехнер има сина који је постао сироче, кога је оставио породици.
Месенџер и ја смо посетили Фехнерову удовицу.
Видео сам дете својим рођеним очима.
Никада ми то ниси рекао.
- Нисам имао прилику. - У реду, шта са тим?
Изгледало је тачно као дете које сам видео на Соларису.
Само што оно није било високо 3.5 метра.
Не би било добро за њега да размишља о томе пре лансирања,
али би се требао сетити тога када буде био горе.
Нема поенте у чувању ових.
Једине које треба сачувати су оне у мојој соби.
Све моје истраживачке белешке, моје тезе... Питам се зашто смо све ово чували?
Ако се нешто деси, наћи ћу некога да се побрине за њих.
Ох, не тражите филм са камповања. Носим га са собом.
Ох, сигурно, уради тако...
- Спремни, Келвин? - Спреман!
Немате о чему да се бринете. Срећан пут.
- Када је полетање? - Већ сте кренули!
Станице Соларис! Можете ли нешто да учините?
Изгледа да губим стабилност.
Где сте сви? Имате друштво!
Докторе Снаут?
Снаут?
Ја сам Келвин, психолог.
Изгледа да ме нисте очекивали.
Да ли сте примили радиограм?
Да, сигурно.
Зашто сте тако узбуђени?
Жао ми је...
Где је Гибариан? И Сарториус?
Сарториус је у својој кабини. Гибариан је мртав.
Мртав?
Извршио је самоубиство...
Знао сам Гибариана. Не личи на њега да...
Био је у стању изражене депресије депрессион.
Откако су почели ови мистериозни поремећаји...
Можда би било боље да се одморите, и окупате. Можете узети било коју собу.
Дођите овде за сат времена.
Нестрпљив сам да се видим са Гибарианом... Мислим, Сарториусом.
Сумњам да ће вас пустити унутра. Он је у својој лабораторији.
Слушајте, свестан сам да се догодило нешто необично,
и можда ја...
Докторе Келвин...
Видите... Молим вас, дођите за сат времена.
Идите сада, и одморите се.
Сада нас је само тројица на станици: ви, ја и Сарториус.
Знате како изгледамо са наших фотографија.
Ако видите било шта необично, ни мене ни Сарториуса,
покушајте да не изгубите главу.
- Шта бих могао да видим? - То зависи од вас.
- Халуцинације? - Не... али не заборавите.
- Да не заборавим шта? - Да нисмо на земљи.
Зашто не би смо попричали вечерас?
Не, урадимо то сутра ујутру!
А. ГИБАРИАН
ЉУДСКО БИЋЕ
ЗА К. КЕЛВИНА
Здраво, Крис.
Још увек имам мало времена.
Постоје неке ствари које ти морам рећи,
на које те морам упозорити.
Претпостављам да ти је речено шта ми се догодило.
Ако није, Снаут или Сарториус ти могу рећи детаље.
То што се догодило мени,
мало је важно.
Проблем је у томе што то нико не може да објасни.
Бојим се да је то што се мени догодило само почетак.
Не бих то желео, наравно,
али се то може догодити свима вама.
Овде се то може догодити свакоме, сигурно.
Али не мисли да сам полудео.
Познајеш ме добро.
Ако будем имао довољно времена, рећи ћу ти зашто сам ово учинио.
Ако ти се то догоди, знаћеш да није лудило.
То је главна ствар.
Што се тиче настављања нашег програма истраживања,
Ја сам истог мишљења као и Сарториус.
Бомбардовати плазму океана рендгенским високе снаге.
То је забрањено, али нема другог избора.
Ми - или пре ти - ћемо бити привучени унутра.
То може бото начин да се разбије ова мртва позиција.
То је наша једина шанса да успоставимо контакт са овим чудовиштем.
Друга решења не постоје.
Ако ти...
Докторе Сарториус, моје име је Келвин. Стигао сам пре два сата.
Гледајте, ја сам у смешној ситуацији овде.
Или ви отворите, или ћу разбити врата!
У реду, отворићу врата, али не улазите унутра. Ја ћу изаћи.
Моје име је Келвин.
Мора да сте чули за мене. Радио сам са Гибарианом.
Др. Снаут ми је рекао за Гибариана... Не могу да верујем.
Дакле, чули сте причу.
Да, страшно. Не знам детаље, знам само да је мртав.
Сви можемо умрети.
Али је он инсистирао да буде сахрањен на земљи.
Гибариане је желео да буде у земљи, са црвима.
Да ли сте икада чули за Бартона?
Да, он је био у екипи која је тражила Фехнера.
Фехнер је умро величанственом смрћу, а Гибариан је био кукавица.
Молим вас... Мртав је! Зашто му судити?
Дужност према истини је једина ствар која треба да буде битна.
Погрешно сте усмерени у својој потразу. Погледајте...
Ваша наводна храброст је само нехуманост.
Идите. Очигледно сте преемоционални.
Морате се прилагодити. Добро здравље вам желим.
Видео сам Сарториуса и разговарао са њим.
Не налазим га врло симпатичним.
Он је врло талентован научник.
Плашим се да се не осећам добро.
Са вама је све у реду, али нећете да послушате савет.
Поред нас тројици, има ли још кога на станици?
Да ли сте нешто видели?
У вези чега сте ме упозоравали?
Шта сте видели?
Људско биће? Да ли је она реална?
Да ли се може додирнути или осетити, или ранити, повредити?
Када сте је видели последњи пут, данас?
А ти, како да знам ко си ти?
Тише...
- Одакле је дошла? - Остави ме на миру!
Уплашен си...
Не брини се, нећу мислити да си луд.
Ја, луд? Господе, не знаш ништа...
Лудило би било спас!
Слушај, Снаут...
Све је тако апсурдно.
Они не схватају ништа.
Сигурни су да сам полудео.
Иако је то нешто налик лудилу, морам да урадим ово.
Плашим се да ће Снаут и Сарториус покушати да на силу уђу овде.
Не схватају шта раде. Плашим се, Крис...
Не могу...
Нико никада неће разумети...
Гибариане, отвори врата! Не буди луд!
То смо ми, Снаут и Сарториус!
Желимо да ти помогнемо!
Кажу да желе да ми помогну.
У реду, престаните са куцањем.
Ја сам свој судија.
Да ли си је видео?
Покушај да схватиш, Крис, ја нисам луд.
То има везе са мојом савешћу.
Стварно сам се надао да ћеш стићи овде на време.
Како си...
Тако је добро!
Али ниси могла... Како си сазнала где се налазим?
Како то мислиш "сазнала"?
Немој, Крис, то голица.
Где су моје ципеле?
Не... нису ту.
Ко је ово?
Крис, ово сам ја...
Знаш...
Имам осећај
као да сам нешто заборавила.
Шта није у реду са мном?
Да ли ме волиш?
Заштп ме то питаш, Хари, као да не знаш.
Морам да изађем. Нећу дуго, сачекај ме овде.
- Не могу да пођем са тобом? - Не. Брзо ћу се вратити.
Не!
Зашто?
Не знам... Не могу...
Не можеш шта?
Осећам као да морам да будем са тобом... стално, да те гледам...
Зашто си тако детињаста? Имам посла, Хари.
У праву си, детињаста сам.
А што се тебе тиче, нервозан си колико и Снаут.
- Као ко? - Као доктор Снаут.
Како знаш...
Морам да идем. Ако хоћеш, можеш поћи са мном.
Али нећеш моћи да уђеш у одело са својом хаљином.
Помози ми, не могу сама.
Зашто тако гледаш у мене?
Да, хајде брзо.
Могао си макар да куцаш.
Учинило ми се да чујем да причаш са неким.
Још један разлог да куцаш.
Имао си посетиоце? Решио си то на врло чист начин.
Добро, нећеш умрети од тога.
Надам се да си био умерен на почетку.
Наркотици, отрови, барбитурати, ха?
Ако си дошао овде да збијаш шалу, можеш слободно ићи.
Нећеш ми ваљда рећи да ниси пробао канап или чекић?
Претпостављам да ниси бацио буренце мастила, као Лутер?
Закључао си је, притиснуо дугме, и то је то!
Следећи пут не смеш паничити.
Покушај са лансирањем из ходника.
- Да ли знаш шта је то било? - Не.
Али смо макар успели да упоставимо теорију.
- Ко је то био? - Умрла је пре 10 година.
Управо си видео материјализацију особе коју мислиш да си познавао.
- Како се звала? - Хари.
Ово је почело после експериментисања са рендгенским зрацима.
Желели смо да тестирамо океан,
тако смо отпочели концентрисани прелаз преко површине користећи зраке високог интензитета.
Да, али ово је...
Срећан си. Ова жена је само део твоје прошлости.
Замисли да си видео нешто друго,
нешто непознато из твог искуства, из дубина твоје душе.
Не схватам на шта мислиш...
Океан је евидентно некако тестирао наше мождане центре,
из којих је повадио изолиране делове сећања.
- Мислиш да ће се она вратити? - Хоће и неће.
- Хари друга... - Може их бити пуно.
- Зашто ме нисте упозорили? - Не би нам веровао.
Уплашио сам се и поступио не претерано...
Не потцењуј се.
Поента је ликвидирати станицу.
То је моја мисија.
Ако ја саставим рапорт, да ли ћеш га ти потписати?
Шта ако је она била контакт који смо чекали толико дуго?
Ноћ је овде благословено време.
Некако ме подсећа на земљу.
Можеш и да вежеш папирне траке за отворе за вентилацију.
Ноћу ћеш помислити да чујеш шуштање лишћа у мраку.
Гибарианов изум. Као и све друге генијалне ствари, јако је једноставно.
Сарториус је говорио да смо ми сентименталне будале,
али и он има нешто слично сакривено у свом орману.
Покушај да се одмориш. Видећемо се касније у библиотеци.
Припремио сам листу књига за тебе.
Снауте, да ли си то ти?
Крисе, где си?
Дођи овамо.
Тако је мрачно...
Дођи овамо, немој се плашити!
Врата се отварају на другу страну!
Не бој се. Одмах се враћам.
Када сам видела да ниси био тамо, уплашила сам се...
Здраво, Крисе!
Једва те чујем. Шта сад радиш?
Ништа.
Сарториус жели да нас види у лабораторији.
У реду, одмах долазим.
Крис, шта није у реду са мном?
Да ли је то епилепсија?
Ово је моја жена.
Како сте?
Здраво.
Чекали смо те.
Нисам могао раније да дођем.
- Да ли је ово ваше? - Не, Снаутово.
Колико сам могао да приметим, они су структурисани...
Назовимо их "Посетиоцима".
Док је наша структура атомска, њихова је базирана на неутринима.
Али било који неутрино систем не би био довољно стабилан.
Мора да постоји магнетно поље око Солариса које их стабилизује.
Имате изванредан примерак.
Она је моја жена!
Моје честитке. Одушевљен сам.
Узмите крвни узорак од ваше "жене".
- Зашто бих? - Видећете ствари много јасније.
Шта ти мислиш, Снаут?
Сви сте ми преко главе!
Користио сам киселину да изгорим крв, али она се регенерише.
Само-регенерација? Бесмртност! Фаустов проблем.
Вата није потреба.
Да ли сте квалификовани да извршите аутопсију?
Она је моја жена. Зар не схватате?
Хуманије је експериментисати на њима него на земаљским зечевима.
То би било као одсецање моје ноге.
Да ли сте осећали бол када сте прошли кроз врата?
Бол? Наравно!
И ако вас икада ухватим да покушавате нешто на њој...
Врло сте срећни што сте успоставили емоционални контакт са њима.
Можда осећај пријатан, али...
- Шта? Да ли ми завидиш? - Можда.
Не, осећај никакву кривицу, кривица је моја.
Када се претвориш у безнадежног богаља,
Можеш да нас позовеш. Испразнићемо твоју собу.
- Према коме си крив? - Према теби, између осталих.
Мој отац је снимио већи део филма. Ја сам снимио само краће делове.
Да ли знаш...
Ја чак не знам ни себе. Ко сам ја?
Чим затворим очи, не могу да се сетим како изгледа моје лице.
Да ли ти знаш ко си?
Да, сви људи знају.
Та жена у белом крзненом капуту, она ме је мрзела.
Та жена је умрла одавно, пре него што смо се икада упознали.
Престани ме обмањивати.
Сећам се да сам дошла на чај,
и да ми је рекла да напустим кућу.
И ја сам одмах отишла. Сећам се врло добро.
Шта се догодило после тога?
После тога сам отишао. То је био последњи пут да смо се вдели.
Где си отишао?
У други град.
- Зашто? - Био сам пребачен.
Зашто ниси повео мене са собом?
Зато што ниси хтела да пођеш.
Да, сећам се тога.
Извини, мислио сам да не спаваш.
Шта је било?
Степен регенерације је успорен.
За два или три сата ћемо моћи да се отарасимо наших гостију.
И дошао си усред ноћи да ми то кажеш?
Рећи ћу ти тачно зашто сам дошао.
Мислили смо да пошто океан
извлачи посетиоце из нас за време нашег сна,
можда би било у нашем интересу да му комуницирамо наше будне мисли.
- Да, али како? - Уз помоћ зрака.
Можда ће примити поруку и поштедети нас ових појава.
Поново твоје идиотске теорије о величини науке?
Модулираћемо зрак са можданим таласима једног од нас.
Једног од нас значи ја, наравно? Запис свих мојих мисли?
Шта ако желим да она умре, да нестане?
Да све оде натраг у ту... слузаву масу?
Већ ми је запосело душу.
Крисе, губимо време. Сарториус има други пројекат.
Уништивач. Да елимише само неутрино системе.
Уцена?
Убедио сам га да би требали да почнемо са енцефалограмом.
И још једна ствар... Заборави све о томе, за сада.
Сутра је мој рођендан. Позван си.
- Покушаваш да ми замажеш очи? - Да, покшавам.
Не тако гласно, она спава.
Већ је научила како да спава? Ово се неће добро завршити.
Шта онда предлажеш?
Ништа. Дакле, доћи ћеш? Сутра у библиотеку?
Поставићемо сто. Тамо макар нема прозора.
У међувремену хаједемо да видимо Сарториуса.
Она спава. Шта ако крене да нас прати?
Покушај да овога пута оставиш врата откључана.
Која врата?
Одмах се враћам.
Куда ћеш?
Опрости ми!
Зашто не спаваш?
Ти ме не волиш.
Престани.
- Морамо да разговарамо. - О чему?
Не знам одакле сам. Да ли ти знаш?
О чему причаш?
Ако знаш, а не можеш да ми кажеш, из неког разлога,
можда једног дана хоћеш, Крисе?
О чему причаш? Ништа не схватам.
Нећеш рећи, плашиш се.
Дакле, мораћу да ти кажем.
Ја нисам Хари. Хари је мртва...
Она се отровала.
А ја сам неко други.
- Са киме си причала? - Сарториус ми је рекао.
Када? Синоћ?
Било би мање болно да си ми ти то рекао.
Ох, Боже! У чемо је разлика?
Како си живео све то време?
Да ли си волео неког?
Да ли си икада мислио на мене?
Понекад, да, не увек.
Кадгод сам био несрећан.
Мислим да неко игра некакву игру са нама
и што је дуже играју,
биће све горе за тебе.
Воле бих да могу да ти помогнем.
Девојка, она друга, шта је било са њом?
Свађали смо се. Пред крај смо се пуно свађали.
Спаковао сам своје ствари и отишао.
Учинила је да схватим... Није то рекла у толико речи...
Када живиш са неким довољно дуго, речи нису неопходне.
Нисам мислио да је тако озбиљно,
али сам се онда сетио да сам оставио лабораторијске препарате
у фрижидеру, објаснивши јој њихово дејство.
Уплашио сам се и пожелео да одем код ње,
али онда сам помислио да је разумела да сам озбиљно схватио њене речи.
Трећег дана сам ипак отишао до ње.
Већ је била мртва. На њеној руци је био печат од ињекције.
Као овај?
Зашто мислиш да је то урадила?
Мислим да је осетила да је више нисам волео.
Али волим тебе.
Крис! Тако те волим.
Иди да спаваш.
Не знам како да спавам.
Изгледа као сан, али није. То је као сан у сну.
Не долази из мене. Долази издалека.
Ипак је нека врста сна.
Мислим да се наш херој неће појавити.
- Зашто - Можда има госте.
Ох, сви сте овде!
Касниш сат и по.
Шта то читаш?
Ово је све ђубре!
Где сам ставио...
Где, дођавола... Овде!
Долазе ноћу,
али човеку су ноћи потребне за сан.
То је наш проблем. Човек је изгубио свој дар сна.
Боље ти прочитај. Ја сам превише узбуђен.
"Сењор, знам само једну ствар. Када...
Када спавам, не знам за страх,
за наду, за посао, за благослов...
Благослови за онога ко је измислио сан, тај баланс и тег који
изједначава пастира са краљем, и једноставне са мудрима.
Дубоки сан има само једну лошу страну - превише личи на смрт.
Никада пре, Санчо, ниси изговорио тако грациозан говор."
То је суперт. Сада ћеш ме можда пустити да убацим и мало својих речи?
Предлажем да наздравимо Снауту,
његовој храбрости, и његовој оданости послу.
Живели за науку, и Снаута!
За науку? То је превара!
Нико никада неће решити овај проблем, ни геније, ни идиот!
Ми немамо амбицију да освојимо космос.
Ми само желимо да проширимо Земљу до граница космоса.
Не желимо више светова.
Само огледало у коме ћемо гледати свој.
Тако се трудимо да остваримо контакт али смо осуђени на пропаст.
Изгледамо смешно јурећи циљ кога се плашимо
а то нам стварно није потребно.
Човеку је потребан човек!
Пијмо за Гибариана. У сећање човека.
Иако је урадио то што је урадио из страха.
Не, Гибариан се није плашио.
Постоје и горе ствари од страха од нечега.
Умро је зато што није видео излаз.
Мислио је да се оно што се догађало, догађало само њему.
Све то срцепарајуће пренемагање је само другоразредни Достојевски.
Шта ти мислиш ко си да нам тако судиш?
Ја макар знам зашто сам овде.
Природа је створила човека да би он могао стећи знање.
У његовом маршу ка истини, човек је осуђен на знање.
Остало је небитно.
Ако би сте ми дозволили да питам, шта ви тачно радите на Соларису?
Какво питање!
Осим вашег састанка са вашом бившом, ништа вас изгледа не занима.
Ваше време проводите дангубљењем у кревету, дана за даном.
Да ли сте тако схватили вашу дужност?
Изгубили сте контакт са реалношћу. Ако питате мене, једноставно сте лењи.
Прекини!
- Пијмо у Гибарианово име. - Не, за човека!
Да ли инсинуирате да он није био човек?
Прекини, Крис! Боље да се не свађамо.
На крају, данас је мој рођендан.
Ја мислим да је Крис логичнији од вас двојице.
У овим нехуманим условима само се он понашао људски.
Док се вас двојица претварате да вас се то не тиче,
и да су ваши посетиоци само спољни непријатељ.
Али ваши посетиоци су део вас, они су ваша савест.
Ја верујем да ме Крис воли,
али можда ме не воли стварно, можда се само брани.
По мени, онај ко је жив, он жели...
Не, то није поента. Није битно зашто човек воли.
Не, то није Крис,
то сте ви... Све вас мрзим!
Не прекидајте ме. Ја сам ипак жена!
Жена? Ти ниси чак ни људско биће.
Покушај то да схватиш, ако си уопште способна да разумеш било шта!
Хари не постоји! Мртва је!
Ти си само репродукција,
механичко понављање облика! Копија из матрице!
Да, можда.
Али ја...Ја постајем људско биће!
Могу да осећам подједнако јако као и било ко од вас.
Већ не могу да живим без Криса.
Ја... Ја га волим.
Ја сам људско биће!
Ви, зашто сте тако окрутни...
Устаните, на ноге!
Мој драги човече!
Нема ничега лакшег.
Погрешно је од нас да се овако свађамо.
Губимо нашу хуманост, нашу част као људи.
Не, ви сте врло људски, али свако на неки свој начин.
Зато се свађате.
Надам се да вам не сметам?
Ви сте у ствари добар човек. Само ужасно изгледате!
У ствари, ја сам истрошен. Да ли би сте могли да ми помогнете?
Зар човек који је одустао од свог живота
због неког глупог проклетог контакта, због знања истине о њему,
зар он нема права да се напије ту и тамо?
Наравно да има, апсолутно.
Реците ми, да ли верујете у нашу мисију?
Остаћу будан још неко време. Важно је да не спавамо.
Посетићу Фауста у његовој лабораторији.
Наш Фауст, Сарториус, још увек тражи свој лек против бесмртности.
Док ми...
Кад би отворили све прозоре и викали надоле колико год гласно можемо?
Да ли мислиш да би нас чуло?
Само кога ћемо звати?
Можда би требало да га шибамо брезиним лишћем?
Или да му се молим...
Шта није у реду?
Мислим да сам затворио врата... Она је сама тамо.
Иди. Осећам се много боље. Станица мења своју орбиту.
У 17 часова ће бити 30 секунди бестежинског стања.
Немој заборавити.
Хари!
Опрости ми, драги, изгубила сам се у својим мислима.
Нешто није у реду?
Не. Не, све је у реду. Све је како треба.
Попила је течни кисеоник...
Учинила је то из очаја.
И биће јој само горе.
Што је дуже са тобом, све више и више постаје људско биће.
- Шта ћеш урадити? - Сачекаћу да се врати.
А затим штао? Напустити станицу?
Крис, она може живети само овде, на станици.
Шта друго могу да урадим? Волим је.
Волиш кога? Њу? Или девојку у ракети?
Вратиће се. Она може да се врати и стотину пута.
Не претварај научни проблем у незначајну љубавну причу.
Имао сам предосећај да ће се ово лоше завршити.
Требао би да јој помогнеш.
Застрашујуће је, зар не?
Никада се нећу навикнути на ова константна оживљавања!
Да ли сам то ја?
Шта? Шта?
Зашто? Зашто?
Не... Ја нисам...
Нисам она... Не Хари...
А ти... Шта ако ни ти ниси...
- Не говори, Хари. - Ја нисам Хари!
Можда је твоја појава
требала да ме мучи, можда те је океан послао.
Али ти ми значиш више од било које науке!
- Да ли пуно личим на њу? - Можда си личила на њу.
Али сада си ти она која је права Хари.
Реци ми...
Да ли сам ружна? Да ли можеш да ме гледаш?
- Да ли ти се гадим? - Не.
- Лажеш! - Престани!
Мора да одвратно изгледам!
Не додируј ме!
Волим те!
Хари, шта могу да урадим?
Ништа...
Нећу се вратити на земљу.
Живећемо овде, на станици.
Плашим се.
Активност океана се повећава. Твој енцефалограм може бити узрок.
Кадгод сажаљевамо, ми празнимо своје душе.
Можда је то истина.
Патња чини да живот изгледа сиво и сумњичаво.
Не, не верујем у то... Нећу прихватити да...
Оно што није неопходно животу је на неки начин штетно по њега?
Не, ни то није тачно. То једноставно није тачно!
Сетите се Толстојеве патње
о немогућности вољења људске врсте у глобалу?
Колико је времена прошло од онда?
Не могу да схватим... Помози ми.
Претпоставимо да ја волим тебе.
Љубав је нешто што можемо да осетимо,
али никада да објаснимо. Може се само објаснити идеја.
Волиш само оно што можеш да изгубиш.
Себе, жену, своју земљу...
До данас, човечанство, свет, нису имали начин да досегну љубав.
Има нас тако мало!
Можда је разлог због кога смо овде,
да схватимо, по први пут, људска бића као разлог за љубав?
Има грозницу.
Како је Гибариан заправо умро? Ниси ми рекао.
Рећи ћу ти, али касније.
Гибариан није умро од страха, већ од срамоте.
Спасавање човечанства је у његовом сраму!
Мама, ја...
Касним два сата.
Знам. Какав је био пут?
Био је мало умарајући. Био је у реду.
Поново касни. ја ћу га наштеловати.
Имаш пуно времена.
Не знам шта није у реду са мном...
Потпуно сам заборавио твоје лице.
Не изгледаш добро. Да ли си срећан?
Срећа је сувишна идеја.
Мислим да то није добро.
Осећам се тако усамљено.
Зашто нас повређујеш?
Шта си могао чекати? Могао си се јавити телефоном.
Изгледа да водиш баш чудан живот.
Неуредан си, не бринеш о себи.
Како си дошао у ово стање?
Шта је ово? Чекај, одмах се враћам.
Хари...
Како си? Да ли се осећаш боље?
Где је Хари?
- Шта је? - Нема више Хари.
"Крис, жао ми је што сам морала да те обманем.
Није било другог начина.
Ово је једино решење за нас обоје.
Ја сам их питала. То је била моја одлука.
Не криви никога за ово. Хари."
Урадила је то због тебе.
Снаут, слушај...
Смири се, Крис.
Како се то десило?
Уништивач. Експлозија светла и дашак ветра.
Кад помислим да смо се свађали толико тих последњих дана.
Снаут, зашто нас овако муче?
Изгубили смо наш осећај Космичког.
Стари човек није имао таквих проблема. Никада не би питао зашто...
Сећаш се мита о Сизифу?
Откад смо послали твој енцефалограм,
ниједан посетилац се више није вратио.
Нешто изнад нашег поимања се дешава са океаном.
Острва су почела да да се формирају на површини.
У почетку је било једно, а онда су и остала почела да се појављују.
Да ли ми говориш да смо били схваћени?
Само тако? У једном замаху?
Сада макар можемо да се надамо.
- Колико имаш година? - 52.
Да ли си дуго овде?
Мора да си прочитао моје папире.
После толико година на станици,
да ли и даље исто мислиш о својој вези са животом доле?
Претпостављам да ће следеће питање бити о смислу живота, ха?
Молим те, не буди ироничан.
Када је човек срећан, значење живота
и друге вечне теме га ретко занимају.
Ова питања треба поставити на крају нечијег живота.
не знамо када се наши животи завршавају, и зато смо у журби.
Најсрећнији људи су они
који се никада не труде да питају та проклета питања.
Ми испитујемо живот да пронађемо неко значење.
Али да би сачували све једноставне људске истине, нама су потребне мистерије.
Мистерија среће, смрти, љубави.
Можда си у праву. Али труди се да не размишљаш о томе.
Размишљати о томе је исто као и знати дан своје смрти.
Непознавање тог дана нас практично чини бесмртним.
И, како год, моја мисија је готова.
И шта сада? Повратак на земљу?
Мало по мало, све ће се вратити на нормалу.
Пронаћи ћу нове интересе, нова познанства.
Али нећу моћи да им се потпуно посветим.
И да ли имам право да одбијем
чак и имагинарну могућност контакта са океаном,
према коме моја раса покушава да пружи нит разумевања?
Да останем овде, међу стварима које смо обоје додирнули,
које се и даље сећају нашег дисања?
Зашто? Само због наде у њен повратак?
Али ја немам наде.
Једина ствар која ми је преостала је да чекам.
Чекаш шта? Не знам... Ново чудо.
Да ли си сада у реду?
Да, добро сам.
По мом мишљењу, време је да се вратиш на земљу.
Да ли је то твоје мишљење?
Преузето са www.титлови.цом