Roşii
Traducerea şi adaptarea Mihai
Era în 1913 sau '17? Nu-mi amintesc.
Încep să uit oamenii pe care i-am cunoscut.
Ţi-o aminteşti pe Louise Bryant?
Desigur. Nici dacă aş vrea n-aş putea uita-o.
Nu pot...
Pot să-mi forţez memoria, dar momentan nu.
Amintirile apar şi dispar.
Se numea strada Christopher,
şi mă gândeam la altă stradă de acolo
până mi-am amintit că era strada Christopher.
Uneori am astfel de lapsusuri.
Uitasem complet de ei.
Erau socialişti?
Pesemne că erau, dar nu cred că erau prea importanţi.
Nu mi-aduc aminte de ei.
Ştiu că Jack avea o relaţie cu Mabel Dodge,
apoi cu altă fată, şi apoi cu Louise Bryant.
Ştiu că aveau loc schimbări, dar nu m-am gândit....
N-a avut efect asupra vieţii mele personale.
Îmi place baseballul.
Nu ştiu ce părere avea restul lumii despre ei.
Dar erau un cuplu.
Se vorbea mereu de Louise Bryant şi Jack Reed.
Îmi amintesc că-mi zicea cum că avea două ţeluri când a intrat la colegiu.
Primul era să fie ales preşedinte al clasei.
Nu cunoştea pe nimeni din clasă şi nimeni nu-l cunoştea pe el.
Al doilea era să facă un milion de dolari până la 25 de ani.
Părerea mea despre Jack Reed e diferită de a majorităţii.
Dar l-am cunoscut bine. Ştiu că avea convingeri puternice.
Ştiu că era indepedent.
Şi am impresia, dacă nu greşesc, că soţia lui era comunistă
şi că îl influenţa la fel ca orice soţie, cum ştim cu toţii.
Louise Bryant?
Credeam că e o exhibiţionistă.
N-o să vorbesc despre oameni. Nu vă amăgiţi singuri.
Nu sunt purtătorul bârfei cartierului.
Nu cu asta mă ocup.
Era tăcut.
Era o persoană plăcută.
Dacă l-aş întâlni, aş spune că e o persoană plăcută.
Dar era şi un luptător în ce priveşte principiile.
Spuneam că un tip care e interesat de starea lumii şi schimbarea ei
ori duce o viaţă fără probleme, ori refuză să le înfrunte.
Jack... Nu l-aş numi un playboy precum alţi oameni.
Viaţa lui Jack Reed, aşa scurtă cum era,
se desfăşura într-un moment,
şi, la urma urmei, noi toţi suntem victimele timpului şi locului,
când avea ocazia, ca jurnalist, să viziteze locuri fascinante şi spectaculoase.
Nu oricine are onoarea să fie îngropat la Kremlin,
şi el e singurul american.
Născut în Portland, Oregon.
Mare realizare.
- Ce îmbrăţişează? - O statuie.
Văd. Dar ce reprezintă statuia?
E doar o statuie, dle Woodward.
- Cât costă? - 75 de dolari.
- Pentru o fotografie? - Corect, dnă Rudisile.
E interesant, dle Trullinger.
Nu că n-ar fi drăguţă, dar nu e un tablou.
Dle Woodward, aruncaţi o privire aici.
- Văd intenţia aici. - Da.
Seara domină. Visul domină visătorul.
E...
Arată neclar. Şi cealaltă arăta neclar.
Cred că asta e şi intenţia fotografului, dle Woodward.
Să fie neclar?
Dar dacă o priviţi din altă perspectivă...
Louise!
Tu eşti aici?
Încântătoare figură.
- Louise, ţi-ai pierdut minţile? - Nu te purta prosteşte, Paul.
Mă comport prosteşte fiindcă nu vreau ca soţia mea
să fie expusă goală în faţa cunoscuţilor mei...
Da. E o operă de artă într-o galerie. Ce-ai păţit?
Numeai Portlandul un coşciug sufocant şi provincial pentru minte.
O fi sufocant şi provincial, dar în "coşciugul" ăsta îmi câştig traiul.
Mai lasă-mă cu traiul tău, fiindcă eu pot să mi-l câştig singură.
Am munca mea.
Consideri muncă cele câteva articole din "The Oregonian" şi "The Gazette"?
O să-ţi spun eu în ce constă munca ta, Louise.
Să fii mereu în centrul atenţiei.
Mereu şocanta Louise Trullinger, femeia emancipată din Portland.
O să spunem noapte bună acestor oameni şi o să plecăm acasă.
- Mă duc la Clubul Liberal. - Nu te duci la Clubul Liberal.
- Mă duc la Clubul Liberal, Paul. - Ba nu...
Totul e foarte drăguţ, dnă Trullinger.
Şi te bucură să auzi asta, nu, Louise?
Ştii cine o să fie la Clubul Liberal.
Patrioţii americani cred în libertate.
Şi dacă nu luăm armele ca să ne apărăm moştenirea,
nu ne putem numi patrioţi americani.
Sunt mândru că sunt liber. Sunt mândru că sunt american.
Şi dacă omul pe care l-am ales preşedinte hotărăşte
că libertăţile ne sunt ameninţate
şi că lumea trebuie făcută un loc sigur pentru democraţie
atunci ştiu că nu voi fi singurul care să răspundă chemării patriotice.
Care e scopul acestui război?
Fiecare îşi are propriul răspuns. Eu îl am pe-al meu. Sunt gata pentru chemare.
Astă-seară îl pe avem printre noi
pe fiul lui Margaret şi răposatului C.J. Reed din Portland
care a asistat personal la război.
Şi eu cred că tot Clubul Liberal trebuie să-l asculte pe Jack Reed.
Care este scopul acestui război, Jack Reed?
Profituri.
Ce-a spus?
Scuzaţi-mă, dle Reed. Mă numesc Louise Bryant. Sunt jurnalistă.
Aveţi timp pentru un interviu?
- Îmi pare rău. Nu dau interviuri. - Am scris un articol pentru "Blast".
- Ziarul lui Berkman? - Exact.
- Când te-ai hotărât să iei interviul? - Acum.
Nu locuiesc aici, ci într-o casă de pe malul lacului.
Măi să fie. Două locuinţe.
Da, folosesc locul acesta ca studio.
Îţi plac crinii albi? Sunt florile mele preferate.
- Nu eşti căsătorit, nu? - Nu cred în căsătorie.
- Tu eşti căsătorită? - Cum să creadă cineva în căsătorie?
Pun pariu că mama ta se bucură că te-ai întors în Portland.
Se bucură când nu sunt în închisoare. Tu eşti aici?
Da. Îţi place?
Da. Sunt cam...
- Cam neclare, dar aceasta e drăguţă. - Da.
De acord. Motivul profitului în economia mondială
e o cauză fundamentală a războiului.
Crezi că americanii care susţin războiul
şi care pun motivele pe seama patriotismului sunt cinici sau naivi?
Şi, dacă sunt cinici, este vorba de cinicismul patrioţilor
care consideră fără un motiv de profit
elita dominantă a acestei ţări nu va intra în răznoi
chiar dacă ştiu că îngrădirea militarismului german e necesară...
Vrei un interviu, dnă Bryant? Scrie următoarele.
Eşti atât de naivă încât să crezi
că îngrădirea militarismului german are legătură cu războiul?
Nu înţelegi că Franţa şi Anglia stăpânesc economia lumii
şi Germania vrea şi ea o bucată?
Scrie, dnă Bryant. N-ai aflat că J.P. Morgan
a împrumutat un miliard de dolari Angliei şi Franţei?
Şi, dacă Germania câştigă, n-o să-i mai recupereze.
Mai vrei cafea? America va intra în război să protejeze banii lui J.P. Morgan.
Dacă el îi pierde, ne vom trezi cu o depresiune.
Adevărata întrebare e de avem o economie în care săracii plătesc
ca bogaţii să nu-şi piardă banii?
Ce am omis?
Libertatea economică pentru femei înseamnă libertate sexuală,
iar libertatea sexuală înseamnă mijloace de anticoncepţie...
Opoziţie. Masele favorizează opoziţia. Avem o audienţă majoritar burgheză.
Deci trebuie să cutreierăm ţara ca să strângem bani pentru revistă oricum...
Ce?
Mă gândeam că ar trebui să-ţi dau mai multă cafea.
Nu m-am uitat la ceas, dar se pare că ţi-am irosit destul timp.
Nu mă deranjează.
- Ai des astfel de momente? - Nu destul de des.
- Am dezbătut multe. - Da.
- Vrei să continuăm? - Da.
Ce-ai zice dacă te-aş ruga să faci ceva care o să pară dovadă de egoism?
Roagă-mă.
Bine. Fiindcă vreau să-ţi arăt opera mea şi să-mi spui părerea ta.
Îţi respect mult opinia.
Straniu, fiindcă tocmai aveam de gând să te întreb
dacă ai ceva să-mi arăţi.
Ştiu că te incomodează, dar ţi-aş fi recunoscătoare.
Am citit tot ce-ai scris.
- Aş fi încântat. Deci e... - Mulţumesc.
Atunci să-ţi aduc haina.
Şi sper să nu mă tratezi cu blândeţe.
- Blândeţe? - Sunt o scriitoare serioasă.
- Poţi să fii dur. - Aşa o să fac.
- Mulţumesc. - Mulţumesc.
- Vrei să plec? - Nu, dar am întârziat.
- La şase dimineaţa? - Da. Am o întâlnire.
- Putem să ne vedem mâine seară? - Sunt ocupată mâine.
- Fiindcă plec din oraş în ziua următoare. - Îmi pare rău.
Dacă ai timp, să-mi spui părerea ta şi o să-ţi trimit o copie a interviului.
Ce mai interviu.
Aruncă o privire.
Da. Bine, înţeleg.
- Pa. - Pa.
Jack, îl mai ţii minte pe dl Hardison?
Era la prima biserică presbiteră, pe deal.
Acum e în Seattle, la biserica cea mare din Plymouth.
Ce vânt te aduce pe aici, Jack? Ai venit doar ca să-ţi vezi mama?
Dle Partlow. Strâng bani pentru revista la care scriu.
- Ce? - Strâng bani pentru revista la care scriu.
- Revistă? Ce revistă? - Da, dle.
Se numeşte Masele.
- Cum? - Masele!
- Masele - Masele.
Jack, o mai ţii minte pe sora dlui Potterson?
Cea cu braţul infirm?
- E ceva religios? - Nu, dle.
Sigur o ţii minte, Jack. Se numea Miriam.
- Nu consuma carne. - Sună religios.
Îl ţii minte pe cel care-i făcea curte?
Vindea mosoare. Era de pe lângă Eugene.
- Nu-i religios, nu? - Nu, dle.
- Cum se numea, Jack? - Nu-mi amintesc numele.
Nu ştiu cum sunteţi voi, dar eu mor de foame.
Nu ştiu, dnă Partlow. Eu...
Jack, am auzit că ai dezamăgit câţiva oameni aseară la Clubul Liberal.
Carl, suntem aici să ne relaxăm. Nu aduce vorba de asta.
Cum se numea, Jack?
- Iată-te! - Nu-mi...
Bun venit. Ce fericire...
- Bună, Jack. - Bună.
Arăţi minunat.
Alma, ea e Louise Trullinger.
Alma Boyle. Ei sunt Ned Boyle şi Jack Reed.
Jack, Louise e şi ea o progresistă în felul ei.
Dle Partlow.
- Vă salut, dle Reed. - Vă salut.
Dle Partlow, dnă Partlow, ea e Louise Trullinger.
- Încântat de cunoştinţă. - Încântată de cunoştinţă.
Eşti soţia lui Paul Trullinger?
Da. Sunt.
Nemaipomenit. El i-a aranjat dantura lui Frank Rhodes.
Dnă Trullinger, soţul dvs e cel mai bun dentist din Portland.
- Mulţumesc. - Serios?
Şi cred că i-a făcut şi o proteză unchiului Grover.
Să nu-i mai aşteptăm pe Harry şi Martha. Aş mânca şi un cal.
Bine, să mergem.
Ce păcat că n-a venit şi Paul în seara asta.
- A avut o urgenţă? - Da.
Sper că nu proteza unchiului Grover.
Nu. Proteza lui e ca nouă.
Dragostea liberă a început în Greenwich Village?
Bun vin, Carl.
- Mai vrei, Jack? - Nu, mulţumesc.
E foarte delicios.
- Nu-i aşa, dnă Trullinger? - Da, e delicios.
Mulţumesc, Louise.
- Bănuiesc că Dupont. - Dupont.
E Dupont, nu-i aşa, Harry?
Mama nu vrea să-l faci pe Jack să discute despre căsătorie.
- Aveţi copii, dnă Trullinger? - Încă nu, dle Reed.
- Spune-mi Jack. - Sunt căsătorit de 14 ani.
Nu mă amestecaţi în dezbateri despre dragoste liberă.
Se face frig afară.
O să-ţi spun Louise.
George Waldorf. Aşa se chema! George Waldorf!
Vindea mosoare.
- Ce-i cu George Waldorf? - Ei bine, a murit.
N-am vrut să te las să pleci neînsoţită, Louise.
Nu-l deranjează pe dr. Trullinger că petreci atât de mult timp la studio?
Oamenii trebuie să-şi acorde puţină libertate
Libertate, dnă Trullinger?
Mi-ar plăcea să aflu ideea dvs despre libertate.
Să aveţi propriul studio?
Mi-ar plăcea să vă văd fără pantaloni, dle Reed.
Am uitat cât era ceasul.
Dacă vrei, ai nişte conserve bune de prune.
Poţi să faci sandvişuri cu ele.
Pa.
Unde te duci?
Dacă vrei să prinzi trenul de 2:45... Nu mai ai prea mult timp.
- Ar fi bine să-ţi faci bagajele... - Louise, e abia 8:45.
Îmi dau seama că eşti foarte ocupat în New York,
dar ţi-aş rămâne recunoscătoare dacă ai scrie şi despre munca mea.
Da.
Poţi să-mi trimiţi prin poştă portofoliul la adresa aceasta.
Louise, aşteaptă. De ce pleci în felul ăsta?
Vino înapoi să discutăm un minut.
Mulţumesc.
- Ascultă... - Ce e?
De ce nu vii şi tu?
- Poftim? - Vino la New York.
Vrei să scrii? Vino acolo unde sunt scriitorii.
Dacă vrei libertate, trebuie să te duci unde e libertate, nu?
O să-ţi iroseşti talentul în Portland. Vino la New York.
- Trebuie să fii în New York. - Mulţumesc mult.
O să ţin minte.
- Ce? - O să-ţi ţin minte sfatul.
Te rog vino cu mine.
Stai puţin. Să văd dacă am înţeles bine.
Vrei să vin cu tine la New York.
- Da. - În ce calitate?
- Cum adică... - În ce calitate?
- Ca prietenă? - Ce vrei să spui?
Cum? Ca prietenă, amantă, iubită, concubină?
De ce e nevoie de o calitate?
Fiindcă nu vreau o implicare posesivă emoţională în care să nu pot...
Vreau să ştiu în ce calitate.
Se apropie Ziua Recunoştinţei. De ce nu vii în calitate de curcan?
Eram mereu convinsă că a plecat ca o fată serioasă.
Probabil că dentistul nu ştia şi nu-l interesa nimic în afară de dinţi.
Şi l-a întâlnit pe jurnalistul acesta minunat
cu care putea vorbi despre o mulţime de lucruri.
Aveam o haină adusă din Germania.
Şi ea voia acea haină şi îmi făcea tot felul de propuneri.
Dar şi eu o voiam.
Într-un sfârşit, am cedat şi i-am dat-o. Aveam şi alte haine.
Aşa proceda ea.
S-a dus după el. Aş spune că a pus mâna pe el.
Nu era o prostuţă.
Dar era un lucru nemaiauzit în micul Portland.
Nu auzeai cuvintele sex, lesbiană, homosexual, avort.
Nu auzeai despre acestea.
Bărbaţii respectau femeile.
Le ajutau să-şi scoată haine, le deschideau uşa.
Bărbatul şi femeia care-şi făceau curte, se căsătoreau mai târziu.
Eu cred că pe vremea aceea, oamenii făceau la fel de mult sex ca acum.
Numai că acum are forme mai perverse.
Acum dragostea nu mai e inclusă.
Pe atunci, se mai punea şi puţin suflet.
Acolo era Greenwich Village şi, în jurul lui, New York-ul.
Restul New York-ului nu se comporta întocmai ca Greenwich Village.
Era un centru de discordie în viaţa americană şi aşa a fost mult timp.
Aici veneau oameni din toată ţara.
Erau consideraţi boemi. Aveau un stil neregulat de viaţă.
Felul cum se îmbrăcau şi, evident, felul în care gândeau
nu se încadra în stilul general de viaţă american.
Din câte-mi amintesc, căsătoria nu era importantă în Greenwich Village.
Ţin minte o replică de agăţat a lui Jack.
Fata era foarte timidă şi el îi spunea: "Nu eşti îndeajuns de păgână?"
Jack?
Dacă e ilegal să distribui pamflete despre controlul naşterii,
sunt mândră că sunt criminală.
Nimeni nu-ţi contestă dreptul inalienabil de a face închisoare, Emma.
Spun doar că nu-i momentul potrivit
să faci închisoare pentru controlul naşterii.
Există un moment potrivit pentru a face închisoare din cauza controlului naşterii?
"Masele" are accese de conştiinţă acum?
Curând o să se confunde cu New York Times.
Emma, încerc să-ţi spun că eşti prea valoroasă pentru mişcarea anti-război.
- Greşeşti. - Nu, are dreptate.
- Dacă intrăm în război... - Şi tu greşeşti.
- Mă laşi să-mi termin propoziţia? - N-are rost s-o termini.
Mii de femei americane subnutrite, epuizate de muncă,
mor, dând naştere la copii anemici care nu vor rezista un an.
Sunt vieţile lor mai puţin preţioase decât vieţile a mii de băieţi americani?
- Le vreau până marţi. - Nu spun. Crezi...?
Exact.
Noapte bună.
- Vrei nişte cafea? - Chase and Sanborn?
- Nu mai am cafea. - Iar? Eu plec.
Nu, conversaţia s-a terminat. Eşti jurnalist, Jack.
Când o să fii revoluţionar, o să discutăm priorităţile.
Sper că la o cafea.
- E târziu. O să te conduc acasă. - De ce? N-o să fac rău nimănui.
Da.
E vineri seara. Mă bucur să te văd.
Sincer. Mă bucur să te văd.
Ţi-am citit articolele. Sunt foarte bune.
Articolul despre calea ferată mai are nevoie de prelucrare.
- E repetitiv, dar... - Dar e intenţionat aşa.
Folosesc repetiţiile ca să-mi evidenţiez ideea.
Nu vreau să pară prelucrat.
O să-ţi placă New York-ul.
Emma, Emma, Emma.
Cred că era Emma Goldberg. Aşa cred.
N-am uitat niciodată pe Emma Goldman. M-a inspirat profund.
Şi Max Eastman era un om pe cinste. Un adevărat radical, un spirit liber.
Era în acelaşi grup cu Emma Goldman.
Aşa se numea. Goldman, nu Goldberg.
Floyd Dell se număra printre ei. Scria romane superbe.
Radicalii includeau membri ai Uniunii Muncitorilor Industriali
precum Bill Haywood.
Şi mai erau şi Walter Lippmann, Lincoln Steffens, Isadora Duncan,
Edna St. Vincent Millay, Alfred Stieglitz.
Şi Margaret Sanger.
Doamne, am participat la greve cu ea.
Şi, desigur, marele scriitor Eugene O'Neill tot de acolo provenea.
Nu cred că-l mai citeşte nimeni pe O'Neill azi.
Trebuie să fii puţin rebel ca să fii artist.
Şi toată lumea din Greenwhich Village era rebeleă.
- Cu ce te ocupi, Louise? - Scriu.
Bravo. Dă-mi pâine, te rog. Mulţumesc.
Fiindcă pentru clasa de mijloc americană,
toţi cei de stânga sunt la fel. Anarhişti, socialişti...
Dă-mi pâinea, te rog.
- Cu ce te ocupi, Louise? - Scriu.
Bun. Doamnă Schumann-Heink...
Jack îmi spune că scrii, dnă Bryant. Despre ce scrii?
Despre tot.
Scrii despre tot?
Da. Despre tot, nimic.
Înţeleg.
- Davis şi Sloan au demisionat? - Nu încă, dar...
Nu cred că ar trebui să stea aşa. Eu nu stau. E crud.
- E doar... - Organizare, da?
Ce face un capitalist? Răspunde-mi, Mike.
Ce altceva mai face în afară de bani?
Nu ştiu ce fac el. Muncitorii duc tot greul, nu?
Şi dacă se organizează?
Toţi muncitorii. Nu doar instalatorii, dulgherii sau fabricanţii de ţigări.
Toţi din toată lumea. Nu doar dintr-o ţară. Dă-i şi lui o bere.
Dacă se organizează toţi?
Ar putea să schimbe societatea peste noapte.
Pot s-o transforme în orice doresc.
Jack, poţi să mă împrumuţi cu cinci dolari? Sunt falită.
Nu-i cere bani ăstuia. Dacă ai nevoie de cinci dolari, îţi dau eu.
Îmi dai şi mie patru dolari jumate'?
- Ce nu-i cinstit...? - Înţelegi ce vreau să spun?
Dacă toţi muncitorii din lume s-ar organiza într-o mare uniune, n-ar mai fi război.
Mă asculţi?
Dnă Bryant.
De o oră tot sorbi din berea aceea. Să-ţi aduc un pahar de vin?
Nu, mulţumesc. E-n regulă.
- Berea e bună. - Eşti o persoană amiabilă.
- Şi o pictoriţă talentată, din câte aud. - Eu scriu.
Citeşte Jung!
"Citeşte Freud, citeşte Jung." Citeşte Engels, Marx!
Nu-l poţi interpreta pe Freud în context economic.
Ştii că te aşteaptă un taxi?
- Zosima reprezintă coruperea religiei. - Greşeşti.
- Şi Jung e mistic... - Dar crezi într-adevăr...
- Cât o să mai rămână? - Nu ştiu. Vor pleca curând.
- O să lipsesc numai o zi. - Tocmai te-ai întors din Boston.
De ce nu vii cu mine la Baltimore?
Serios? Şi în ce calitate să vin la Baltimore?
Jack, te aşteaptă un taxi.
Aşteaptă taxiul, Jack.
Ne vedem mâine.
De doi tot încercăm.
Capitaliştii pot să ducă ţara în război oricând doresc.
Singurul loc unde o să fii ascultat sunt străzile.
Desigur, dar...
Dar nu crezi că dacă Debs obţine multe voturi, o să-i consolideze imaginea?
Nu. Votul e opiul maselor în ţara aceasta.
La fiecare patru ani, se ameliorează durerea.
Da, dar nu crezi...
Am spus clar ceea ce cred, dnă Bryant.
Haide, E.G. Nu mai fii atât de dogmatică.
- Louise are dreptate. Zice... - Sunt dogmatică dintr-o dată.
Cum de îţi schimbi părerea despre mine cu fiecare nouă femeie, Jack?
Bernie, îmi dai şi mie vinul roşu? Louise, vrei un pahar?
E supărată pe mine.
N-are nici o legătură cu tine.
Mulţumesc. Bună consolare.
Casa e plină de oameni când eşti plecat.
O folosesc de parcă ar fi un centru de întrunire.
- Nu pot să lucrez. - Dă-i afară.
- Cum să-i dau afară? - Afară cu ei.
Spune-le să plece.
N-o să-i spun lui Max Eastman să plece.
- Dă-i afară. - Jack?
Jack, tu eşti? Mă bucur să te văd.
- Bună, Horace. Te salut. - Încântat să te văd.
- O cunoşti pe Louise Bryant? - Da. Ce mai faceţi?
- Încântat să vă văd. - Vă salut.
Ce plăcere.
- Salut, Max. Ce mai faci? - Minunat, Horace.
- Mă bucur să te văd, Floyd. - Bună, Horace.
- Tot mai eşti arestat, Jack? - Încerc.
Dar dvs, dnă Bryant? Vreţi să fiţi şi dvs arestată?
Nu tocmai.
- Cu ce vă ocupaţi, dnă Bryant? - Scriu.
Scrieţi? Pot să vă întreb la ce lucraţi?
- E imposibil de descris. - Imposibil de descris?
A scris un articol excelent despre influenţa Expoziţie de Artă Modernă.
Ar trebui să-l citeşti.
Chiar aş vrea să-l citesc.
Sunaţi-mă la The Metropolitan.
Am o idee mai bună. Ce-ar fi să discutăm joi la un pahar?
- Bine. - Vom discuta de Expoziţia de Artă.
- Am stabilit întâlnirea. - În regulă.
Grozav.
Jack!
Fereşte-te de puşcărie, bine?
La revedere. Încântat că v-am văzut.
- Jack, nu face asta. - Ce?
E editorul de la Metropolitan. Îl cunosc de ani de zile.
- Jack, pot să vorbesc în numele meu. - La fel şi munca ta.
- Nu vreau să fac asta... - Taxiul aşteaptă, Jack.
Taxiul aşteaptă, Jack.
Jack.
Ne vedem la sfârşitul săptămânii.
Aşteaptă.
- O să-l sun până joi. - Da. Sună-l până joi.
- Pe curând, băieţi. - Pa, Jack.
- La revedere.
La revedere, Jack.
Calea ferată deschide noi frontiere traversate toate de căi ferate.
Calea ferată deschide noi frontiere şi, la rândul lor, aceste frontiere....
Şi, la rândul lor, aceste frontiere...
Doamne. Chiar e repetitiv.
Nu suntem fiinţe umane, suntem nişte obiecte.
- Câte zile pe săptămână? - Şapte zile.
- În fiecare zi? - Ne-au spus:
"Dacă nu veniţi la muncă duminica, nu veniţi lunea."
- Cât câştigaţi pe oră? - 20 de cenţi.
De câte ori v-au trântit uşa în faţă
fiindcă munca voastră e considerată necalificată?
Aşa-i, Bill.
Uniunea Muncitorilor Industriali n-o să vă refuze fiindcă sunteţi necalificaţi.
- Ascultă-l, George. - Sau calificaţi. Negri, albi sau galbeni.
Şapte zile pe săptămână.
- Cât câştigi pe oră? - Zece cenţi.
O mare uniune.
- Toţi muncitorii aparţin... - Citiţi asta. E important.
Caut un strungar numit Pasquale Alberti.
Şi-a zdrobit piciorul într-un accident industrial. Îl cunoaşteţi?
Sigur, Harvard.
Despre asta se citeşte în Greenwich Village acum? Accidente industriale?
Şi în acest scop avem nevoie de putere.
Şi există un singur mod de a căpăta putere.
Să ne organizăm! Toţi muncitorii într-o mare uniune!
Şi războiul la care vrem să luaţi parte e războiul de clasă.
Nu un război în Europa! Război împotriva capitaliştilor!
N-o să ajungeţi nicăieri, dacă întreaga clasă muncitoare nu se organizează...
Domnilor, aveţi 20 de secunde să evacuaţi locul.
- Pot să ştiu din autoritatea cui? - Din autoritatea mea.
Aceasta e o adunare ilegală.
Scuzaţi-mă, dle, dar oamenii aceştia au dreptul legal la întrunire.
- Asta e tot ceea ce fac. - Ştim noi ce fac ei.
- Tu ce naiba faci? - Eu?
Tu.
- Scriu. - Scrii?
Greşeşti.
Scoateţi-l de aici!
Iată-le. Dosarul cu opera.
Ce mai face Jack?
Sper că e mai atent cu ce scrie în ziua de azi.
Nu-mi place să văd că nu reuşeşte să-şi publice articolele.
Se descurcă el.
I-ai spus unde stăm la un pahar?
Nu. O să-i spun. E plecat din oraş.
Scuzaţi-mă, dle Whigham, dar articolul cu expoziţia e primul.
Deci acesta e.
- Da. - Bineînţeles. Iată-l.
Ar trebui să-l studiez mai amănunţit.
- Desigur. - Ce zici să luăm cina?
- Cina? - Jack n-o să se supere.
- De ce să se supere? - Suntem cu toţii adulţi.
Dar Jack e cam ciudat, nu?
Şi n-am aflat niciodată cum...
Dle Whigham, îmi spuneţi că aveţi nevoie de permisiunea lui Jack să mă agăţaţi?
Nu te enerva. Cristoase, am făcut două modificări minore...
- Nu-mi rescrie articolele, Pete. - Ce naiba e cu tine, Jack?
Muncitorii Industriali sunt o mână de "roşii".
Avem "roşii" în Uniunea Muncitorilor Industriali, "roşii" în Greenwich Village.
Nu sunt decât "roşii" pe aici.
Eşti cel mai bun scriitor de-aici.
De ce-ţi iroseşti timpul cu propagandă "roşie" pe care nimeni n-o publică?
E adevărul. Nu înseamnă nimic aici?
Cine hotărăşte care e adevărul? "Roşii" de la Muncitorii Industriali?
Nu e cinstit faţă de Federaţia Muncii.
- Acum dă-mi afurisitul ăla de articol... - Ai să-mi scrii articolul.
O să-l duc unei reviste care nu face aşa.
Bine. Du-l la Mase.
- Sunt nişte "roşii". - Mulţumesc.
- Cine-ţi plăteşte chiria? - Chiria nu-i o problemă, Pete.
Dar să nu-mi rescrii articolele. Ai priceput? Să nu-mi rescrii articolele.
Nenorocit căpos. Cine o să-ţi plătescă chiria?
Louise?
Le-am cumpărat pe toate din magazin.
Suntem faliţi, dar le-am cumpărat pe toate.
Mulţumesc.
- Ce s-a întâmplat? - Nimic.
- Ce e? - Nimic. Cum a mers?
Mai bine decât credeam.
- L-ai văzut pe Whigham? - Ieri.
- Cum a decurs întâlnirea? - Am vorbit mai mult despre tine.
Ţi-a oferit de lucru?
Nu, dar mi-a povestit ce prieteni buni aţi devenit voi de-a lungul anilor.
A fost o întâlnire fascinantă.
Eşti supărată pe Whigham sau pe mine?
Ce e?
Nimic. Ai spus că te întorci marţi şi acum e sâmbătă.
Nu ţi-am spus că mă întorc până la sfârşitul săptămânii?
- Sfârşitul săptămânii e vineri. - Vineri?
- Sâmbăta nu mai e sfârşitul săptămânii? - Jack, ai spus că te întorci marţi.
Ce mai contează? Ce crezi că am făcut?
Am fugit aiurea ascultându-mi propria voce?
De unde ştiu vocea cui o ascultai? Evident îţi plăcea mai mult ca a mea.
Dumnezeule.
Sunt ca o soţie.
O soţie plictisitoare, cicălitoare, nefericită.
- Cine vrea să vie acasă la mine? - Eu!
- Nu mai pot să fac asta. - Ce nu poţi?
Trăiesc în umbra ta.
Nu ştiu ce caut aici. Nu ştiu ce scop am.
- Spune-mi ce vrei. - Să nu mai am nevoie de tine!
Să-ţi spun ceva. L-am rugat pe Whigham să mă trimită în Franţa.
- Asta vrei? - Asta vreau.
- Ce faci, Louise? - Nu pot să lucrez lângă tine.
- Îmi spui de ce faci asta? - Nu sunt luată în serios lângă tine.
- Nu eşti luată în serios lângă mine? - Nu e de bine.
Îţi închipui că eu sunt luat în serios? Asta vrei să spui?
Vrei să spui că nu-i aşa? Fii serios, Jack.
Ştii ce vreau să spun. Nu eşti sincer cu mine.
Nu ştiu ce vrei să spui.
Nu eşti sincer cu mine. Fii sincer, te rog.
Sunt sincer cu tine. Dacă tu te-ai lua în serios, ceilalţi oameni ar face la fel.
Ţi-am spus părerea mea despre articolul cu expoziţia. Eram sincer.
Cred că e drăguţ, dar nu-l iau în serios.
De ce te aştepţi să fii luată în serios dacă nu scrii despre lucruri serioase?
Nu pricep.
Mi-am găsit un apartament. Sunt în căutare.
Nici măcar nu ştiu ce consideri tu lucruri serioase.
Într-o zi scrii despre căi ferate, dar n-apuci să termini articolul.
A doua zi scrii despre o expoziţie de artă de acum trei ani.
De ce mi le dai mie să citesc?
Dacă aş critica tot, mi-ai spune că îţi place aşa cum e.
Şi când suntem cu alţi oameni, dacă cineva nu-ţi pune o întrebare directă
îmi spui că te simţi ignorată.
Cu tot ceea ce se întâmplă în lume azi, tu hotărăşti să scrii un articol
despre influenţa unei expoziţii afurisite din 1913!
- Şi vrei să te ia oamenii în serios? - Nu-mi pasă.
- Ba-ţi pasă! - Nu... Ba nu-mi pasă!
- Ba-ţi pasă! - Ba nu-mi pasă!
Şi nu mă interesează dacă prietenii tăi mă iau sau nu în serios.
Nu te iau în serios. Tocmai ţi-am spus de ce.
Am găsit un apartament pe Houston Street şi mă mut în el.
Să-ţi mai spun un lucru, Jack Reed.
Nu ne plac aceeaşi oameni sau acelaşi stil de viaţă.
- Şi vreau să fiu pe cont propriu. - Fii pe cont propriu!
Nu-mi pasă! Oricum eşti pe cont propriu.
- Ştiu că nu-ţi pasă! - Ai un motiv pentru care să-mi pese?
Nu trebuie! Să nu-ţi pese!
- Nici mie nu-mi pasă. - Exact. Să nu-ţi pese.
- Eu plec! - Bun. Şi eu plec!
Dragă, putem să plecăm din New York?
Să mergem undeva şi să scriem ce vrem să scriem.
Provincetown era doar un mic oraş pescăresc.
Şi era foarte conservator.
Luam vaporul din Fall River în fiecare vară până acolo.
Economiseam bani dormind pe punţi.
Eram năpădiţi de ploşniţe.
Dar făceai orice voiai acolo.
Şi interpretam nişte piese experimentale interesante,
imposibil de prezentat într-un teatru comercial.
De exemplu "Trifles" de Susan Glaspell.
Întreaga piesă se desfăşura fără ca protagoniştii să apară pe scenă.
Şi puneau în scenă şi trei piese de un act.
Una era scrisă de... Credeam că de John Reed şi Louise Bryant.
Dar era scrisă doar de ea. Ei erau actorii.
Piesa era oribilă şi ei jucau şi mai prost.
Şi, bineînţeles, Gene O'Neill era cunoscut ca poet
dar îmi plăceau piesele lui mai mult decât poezia.
N-o să înţelegi niciodată?
Eşti atât de prost că nu ştii ce vreau să spun?
Mă ofer pentru tine. Îngenunchez înaintea ta.
Ţi-am promis trupul meu, căruia bărbaţii îi laudă frumuseţea.
Am promis să te iubesc pe tine, un marinar negru.
Spune-i să nu stea în spatele lunii.
Nu sta în spatele lunii.
- Înapoi? - Fă un pas înapoi.
Din cauza lunii. Aici e luna.
- Pe aici? - Da.
Începe de la "Urăsc marea."
N-o să înţelegi niciodată?
Eşti atât de prost că nu ştii ce vreau să spun?
Mă ofer pentru tine. Îngenunchez în faţa ta.
Eu, în faţa căreia au îngenuncheat atâţia bărbaţi,
îţi ofer trupul meu, căruia bărbaţii îi laudă frumuseţea.
Am promis să te iubesc. Pe tine, un marinar negru.
Nu e suficientă umilinţa că mă laşi să aştept astfel?
Răspunde-mi.
- Îmi dai apa? - Nu am apă.
Teddy vrea război, nu?
Mă întreb peste cât timp îşi va da publicul seama că e maniac.
Teddy Roosevelt e turbat. Antrenament militar universal.
Jack, e momentul celui de-al doilea discurs.
Şi ironia e că săracii oameni îl iubesc.
Bineînţeles. O să meargă bucuroşi la încă un San Juan Hill.
Nu atinge costumul. E închiriat.
Ai citit articolul despre convenţie?
Dacă stânga nu-l apără pe Wilson, o să-l avem pe Hughes preşedinte.
- Să mergem oare la St. Louis? - Nu merg la St. Louis să-l apăr pe Wilson.
- Ba ar trebui. - De ce? La ce bun?
La nici un bun, dacă nu crezi că Hughes o să ne bage în câteva luni în război.
Wilson ne-a ţinut deoparte până acum.
Reed se credea un poet talentat, dar era foarte prost.
Îşi închipuia că poate scrie romane bune. Nuvele.
Desigur, era poet.
Nu unul bun, dar unele lucrări erau acceptabile.
Dar, ca jurnalist, Jack Reed îi depăşea pe toţi.
- Ridică asta. - Jack.
- Vezi? E bine. - Jack, ţi-a sosit taxiul.
- Scuză-mă. O să aştept afară. - Bine.
- Înţelegi ce vreau să spun? Dacă... - Jack, aşteaptă taxiul.
Da, trebuie să plec.
Pa, dragă.
Jack Reed voia să stârnească necazuri pentru capitalişti.
Şi voia să trezească atenţia maselor muncitoare
spre necesitatea unei acţiuni unite comune.
Cu alte cuvinte, îl acuz că era ori băgăreţ ori fricos
nedorind să confrunte pe cei de seama lui.
Dragă Louise, St. Louis e în fierbere şi e plin de democraţi,
care se distrează purtând şepci de hârtie,
aşteptând nominalizarea lui Wilson.
Vreau să cred că el nu vrea ca Statele Unite să intre în război
dar cine ştie ce-i în mintea unui democrat?
Am hotărât să arunc poezia despre crini.
Rimele erau greşite. Când mă întorc, o să-l încep din nou.
Politica nu-i prielnică poeziei.
Îmi tot închipui că te văd. Straniu.
Mi-e dor de tine, dragă. Mi-e dor de plimbările de pe plajă.
- Bună. - Unde e whiskey-ul?
Vrei un pahar?
Nu sta să te hotărăşti.
O să-ţi aduc unul.
Îmi place piesa ta. Sper să-mi interpretez bine rolul.
Dialogul e frumos. Îl ador.
Atunci de ce nu stai locul şi-l rosteşti în loc să te fâţâi pe scenă?
- Îţi cauţi sufletul, nu scrumiera. - Vrei să nu fumez între repetiţii?
Mai bine arzi decât să-ţi stingi ţigara în mijlocul unui monolog despre naştere.
- Îmi pare rău. Ai dreptate. - Îmi vine să anulez toată producţia.
N-o să se repete. Scuză-mă.
Păstrează paharul. Eu iau sticla.
Pleci? Dă-mi paharul.
Eşti agitat?
- Sau doar tremuri? - De ce nu eşti în Chicago cu Jack?
De ce să fiu? El e cu treaba lui, eu cu a mea.
- Şi care e? - Ce?
Treaba despre care ziceai că-i a ta. Care e?
Munca mea în primul rând.
E un nenorocit meschin, nu?
- Ce vrei să spui? - Te-a lăsat singură cu munca ta.
- Crezi că mă deranjează? - Ar trebui.
E singurul lucru cu care nu trebuie să fim lăsaţi singuri.
- Nu sunt de aceeaşi părere. - Bine.
Să nu-i laşi pe radicali să te împiedice să fii cum e firesc să fii.
- Şi cum e firesc să fiu? - Centrul atenţiei.
Pesemne ai avut nişte prietene cu simţ de competiţie.
Să spunem posesive.
Posesive? Asta-i altceva. E o pierdere de timp.
Eu nu sunt. Şi nici Jack.
Ştiu. Tu şi Jack aveţi specificul vostru.
El are libertatea să facă ceea ce doreşte şi eu de asemenea.
Cine se teme de această libertate, se teme de propria deşertăciune.
Inventezi astea pe parcurs?
- Mai bine pleci. - De ce?
Nu vreau să fiu tratată de sus.
Regret că nu crezi în independenţă reciprocă, dragoste liberă şi respect.
Lasă socialismul de salon învăţat în Greenwich Village.
Dacă ai fi a mea, nu te-aş împărţi cu nimeni şi nimic.
Am fi doar noi doi. Iar tu ai fi în centrul tuturor.
Asta înseamnă dragostea, nu să fii lăsată singură cu munca ta.
- Sper că nu te-am supărat. - Nicidecum. Îţi sunt recunoscătoare.
Dar tu urmăreşti ceva mai serios decât ceea ce aveam eu de gând.
- Decât ceea ce aveai de gând? - Da.
Eu şi Jack suntem capabili să convieţuim alături de convigerile noastre.
Dar o persoană atât de romantică ca tine va fi distrusă de ele.
Şi nu vreau să se întâmple astfel. Jack s-a supăra.
Minunat!
Floyd, de săptămâni întregi aştept asta.
Dezlănţuie-ţi senzualitatea.
- Magnifică fidelitate. - Extraordinar.
Foarte bine. Excelent.
- Floyd, e o noutate pentru tine, nu? - Max, cum rămâne cu tine?
- Cine urmează? - Am recitat două treimi din noua piesă.
Ai spus că e o operă de o sensibilitate nefirească.
Într-adevăr? Cât de repede uităm.
Jack, intră.
Veşti de pe front.
- Bună, Jack. - Bună, Jack.
- Salut, Jack. - Cum a fost drumul?
Bun venit.
- Cine urmează? - Nimeni.
Să dansăm cu Gene.
Jack, ai sosit la timp să-l vezi pe O'Neill dansând.
- Fă ceva irlandez. Haide, Gene. - Da. Dă-i bătaie, Gene.
- Haide, Gene. - Recită-ne din noua ta piesă.
Hutch spune că e superbă.
Spune-ne despre convenţie, Jack. Cum a fost discursul lui Wilson?
Lasă discursul. În ce era îmbrăcat?
- Ce-i cu Wilson? - Da. Ce-i cu Wilson?
Nu avem motive să credem că Wilson va face altceva
decât să susţină interesele clasei conducătoare şi să ne ducă în război.
Dar atât vreme cât declară că i se opune, trebuie să-l sprijinim.
Fiindcă trebuie să-şi respecte promisiunea de campanie
cel puţin câteva luni şi vom avea astfel timp
să consolidăm coaliţia anti-război.
Dar oamenii sunt mai înclinaţi spre război decât până acum.
Mai vrei un pahar, Gene?
Nu.
- Noapte bună. - Noapte bună.
Noapte bună.
- Vrei un ceai rece cu lămâie? - Nu, mulţumesc.
Eu o să iau unul.
- Ce e asta? - O poezie.
Pot s-o citesc?
N-am terminat-o.
Termin-o.
S-o termin?
Ai fi mai fericită dacă eram poet?
Sunt fericită.
- Jack. - Du-te şi culcă-te.
Jack.
Am ceva să-ţi spun.
- Nu e nevoie să-mi spui nimic. - Nu?
Nu.
Vrei să ne căsătorim?
Bine. Gata. Să vedem...
- Ai grijă. - Mai sunt două.
Două? Nu, trebuiau să fie trei.
Scuzaţi-mă. Îmi pare rău că mă învârt astfel.
Nu e vorba că nu vă descurcaţi. Dar îmi fac griji pentru cutia asta.
- Nu. - O iau eu.
Unde e whiskey-ul?
- Dnă, unde vreţi s-o punem? - Aşezaţi-o acolo.
E în regulă. Mulţumesc.
Da.
- Ai băuturi acolo? - Băuturi?
Aici. Mulţumesc mult.
- Mulţumesc. Bine. - Mulţumim.
Să vedem. Iată.
- Gene? - Fără pahar?
Să caut.
Trebuia să le etichetez, nu?
- Nu, nu e aceasta. - Încearc-o pe asta.
- La ce lucrezi, Gene? - Momentant, scotch.
Am găsit o ceaşcă. E bine?
- Prefer un pahar. - Un pahar.
Ai plecat fără să-ţi iei rămas bun.
Nu-ţi stă în fire. Nu că aş şti ce fire ai.
În sfârşit, un pahar. Poftim.
Ţi-ai pierdut calităţile de barman.
- Eşti agitată? - Da. Nu.
De ce să fiu agitată? Doamne, o să miroase ca într-o cârciume aici.
- Ce este? - O poezie în care-ţi spun că te iubesc.
Şi că n-o să fiu posesiv şi gelos.
Şi că poţi să te culci cu cine vrei, să trăieşti cu cine vrei.
O să fac tot ce-mi spui. Aş vrea să te omor, dar nu pot.
Să faci ceea ce doreşti, dar pe mine să nu mă mai vezi.
Sau să fumezi în timpul monologului.
Gene, eu şi Jack n-am spus încă nimănui fiindcă eram prea stânjeniţi.
Dar ne-am căsătorit.
M-am căsătorit cu Jack.
- Jenant. - Da. Nu?
Ne simţeam stupid, dar am luat decizia.
O să fie bine. O să lucrăm împreună. O să ne petrecem timpul împreună.
De aceea am închiriat locuinţa aceasta,
ca să nu ne întoarcem în oraş.
Înseamnă că trebuie să trişăm? Sau e o căsătorie liberă şi independentă?
- Gene. - Eşti o târfă irlandeză din Portland.
Te-ai folosit de mine ca să-l faci pe Jack Reed să te ia de soţie.
Nu.
Vreau să fim prieteni, Gene.
Ce drăguţ. Ar fi un rol drăguţ, nu?
Uite-o pe Louise cu Jack şi Gene. El e nebun după ea, dar Jack nu ştie.
Săracul Jack. Săracul Gene. Ce cuceritoare e.
Ce cuceritoare eşti, Louise.
Îmi pare rău.
- Unde e? - Washington.
Ei bine, dnă Reed.
O să fac ceea ce-mi spui. Ce vrei să fac?
Să ne urezi cele bune?
Vă urez cele bune.
Ţie şi lui Jack.
Jack!
Doamne.
Nu sunt sigură dacă avea sau nu o aventură cu Eugene O'Neill pe atunci.
Nimeni nu ştia.
Nu era treaba nimănui aşa că nu ştiu care era situaţia.
Se zvonea că ea, Reed şi O'Neill erau într-un triunghi amoros.
Jack, ce...
Doamne! Jur...
că iubim America!
Îi iubim munţii, pădurile.
Izbucneau revolte în armata franceză şi în diferite părţi ale frontului.
Şi în 1917, trupele, prost înarmate, prost echipate şi îmbrăcate, s-au dus în Rusia
să discute cu ţarul.
Şi când au ajuns, nu mai era nici un ţar.
Revoluţie în Rusia. Era primăvara lui 1917.
Eram atât de bucuros că săream peste bănci când ieşeam din parcuri.
Eram un tânăr fericit.
Revoluţia, poporul luase puterea, jos cu ţarul!
Eram evident fericit.
Nu prezinţi politica puţin cam obscur aici?
- Cum adică "obscur"? - Neclar.
- Cum poţi să zici că sunt neclare? - Pentru mine aşa sunt.
De ce trebuie să definesc politica unui anumit grup de oameni?
Nu e ceea ce-am spus ci o simplificare exagerată.
E doar o părere.
Dacă faci nişte copii, o să le iau în tren cu mine.
Wilson fusese ales în 1916 pe baza promisiunii că ne ţine departe de război.
Dar în 1917, Wilson s-a răzgândit şi a declarat război Germaniei.
Misiunea era să facă lumea un loc sigur pentru democraţie.
Reed spunea: "Război pentru democraţie? Unde e democraţia?"
Dacă bărbaţii dezaprobau războiul, războaiele n-ar mai fi existat.
Bărbaţilor le place războiul.
Aşa că s-au dus, şi-au primit uniformele şi fuga la război.
- Ţara mea e în război! - Da.
Şi astăzi şi eu sunt în război!
Mă numesc Jack Reed, Sunt din New York.
Nu e războiul meu, şi nu vreau să am de-a face cu el.
Calmaţi-vă.
Erau şi mulţi oameni anti-război.
Nimeni nu se împotrivea războiului. Nici măcar unul singur.
N-o să le prezint muncitorilor situaţia altfel.
Cum îi punem în mişcare?
Exact. Cum îi organizăm?
Partidul Socialist...
Partidul Socialist din America nu o forţă de ignorat.
Crezi că Partidul Socialist o să ia poziţie?
Voi sunteţi roşii, nu?
Partidul Socialist e inutil. Nu-i aşa, Jack?
- Ăsta-i adevărul. Jack? - Statele Unite sunt în război.
Prietenii tăi îţi vorbesc.
Dacă muncitorii lumii acţionează împreună, pot opri războiul. Dacă nu...
Ăsta îşi face şi nevoile în roşu.
Te-ai agitat să salvezi lumea până când rinichii ţi s-au revoltat iar.
Foarte inteligent.
Şi o să continui să te agiţi, să ţii discursuri până ajungi în spital. Genial.
Şi apoi o să-ţi pierzi rinichii. Perfect.
Harry, cât de mult te plăteşte guvernul să mă amuţeşti?
- Foarte amuzant. - Da.
A durut, nu?
Să-ţi spun un lucru. N-o să fii în stare să mai faci ceea ce faci.
E o boală gravă. Poţi să mori.
Harry, vreau să ştiu dacă asta o să mă împiedice să am copii.
- Da. Dacă nu faci sex, mori. - Vorbesc serios, Harry.
Te gândeşti să ai copii?
Deocamdată nu, dar vreau să fiu capabil...
- Louise vorbeşte despre asta? - Nu.
Doar fiindcă nu vorbeşte despre asta, nu înseamnă că nu se gândeşte.
Nu-ţi face griji. Copiii nu se fac cu rinichii.
O să te trimit acasă la Louise. Spune-i să ţină în pat
să-ţi dea multe lichide. O să-ţi scriu aici.
Louise nu ştie nimic de starea mea. Şi nici nu vreau să ştie.
- Bine. - Îmi dai nota de plată aici?
- Nu vreau s-o primesc acasă. - Ai bani?
Momentan nu.
Atunci de ce să-ţi dau nota de plată? Du-te acasă.
Sunt convins că socialismul şi pacea sunt inseparabile.
Şi repet că Partidul Socialist îşi va menţine hotărât
hotărârea de a se opune intrării Americii în război.
Dle preşedinte, Louis Fraina, din Boston.
Camera îl acceptă pe delegatul din Boston.
Şi vreau să ştiu ce acţiuni aveţi de gând să luaţi împotriva războiului.
E bine că sunteţi hotărâţi
dar va scăpa măcar un băiat de la moarte? Nu cred.
însemnaţi ca nepatriotici.
Sarcina care ne aşteaptă e dificilă.
Să sperăm că o vom îndeplini cum se cvuine.
- Ce înseamnă asta? - Prostesc.
Vreau să ştiu dacă Partidul se va împotrivi sau nu mobilizării.
- Asta vreau să ştiu. - Delegatul să se identifice.
Nu sunt delegat, dle preşedinte. Mă numesc John Reed,
scriu pentru revista Masele,
şi vreau să ştiu dacă Partidul Socialist va organiza demonstraţii...
Îmi pare rău, dle Reed. Nu sunteţi autorizat aici.
Etajul e rezervat pentru delegaţi, nu jurnalişti.
Dle preşedinte, Partidul Socialist este pregătit să ia poziţie privind recrutarea?
Îmi pare rău, dle Reed. Nu aveţi autorizaţie.
Lasă-l să vorbescă.
Dle Reed, te amesteci în politica de partid?
Mă străduiesc să fiu jurnalist. Dle preşedinte...
La fel şi Troţki. Să vedem ce se întâmplă în Rusia.
De ce nu intri în Partidul Socialist? Avem nevoie de oameni buni ca tine.
Se întâmplă lucruri măreţe în Rusia.
Oricât de şocant ar părea ca socialiştii să susţină vărsarea de sânge
înţeleg necesitatea sprijinirii guvernului în vreme de război.
Sarcina care ne aşteaptă e uriaşă!
Trebuie să ne continuăm opoziţia!
- Să-i dăm câinelui un nume. - Are un nume.
Ce nu-ţi place la el?
- Nu găsesc nimic în casa asta. - N-o să numesc un câine "câine."
Dacă ar fi un copil, ai numi-o "Persoană."
Nu tocmai. O s-o numesc "Jack."
Nu-i bun.
Nu găsesc nimic fiindcă le pui peste tot.
Câine!
Nu e obişnuită în casă.
Trebuie s-o apuci când se ghemuie astfel şi s-o duci afară. Aşa.
Şi când se duce, trebuie s-o recompensezi.
- Stai, câine. - Avem usturoi la cină, dragă?
Nu.
De ce? Crezi că folosesc prea mult usturoi?
Am zis să pun puţin în sos. Nu mă deranjează usturoiul.
- E de la Gene. - Scuze. N-am vrut s-o citesc.
Nu mi-am dat seama ce e.
Mi-a dat-o în octombrie. Nu l-am mai văzut de atunci.
- Nu e nevoie să te explici. - Nu mă explic.
- Îţi spun că s-a terminat. - Louise, ascultă.
Nu mă aştept să-mi spui tot ceea ce faci.
Ce-ar fi să-mi spui doar adevărul?
- Jack, nu l-am văzut. - Nu face asta, Louise.
Nu-mi spune că Gene că ţi-a dat o poezie de dragoste acum şase sau şapte luni,
ai pus-o într-o carte şi nu l-ai mai văzut de atunci.
Nu-mi pasă dacă l-ai văzut sau nu.
- Nu-mi place nesinceritatea. - Înţeleg.
Nu-ţi pasă că am avut o aventură cu alt bărbat.
Îţi pasă doar de nesinceritate? Uite cine nu e sincer.
Îţi pasă foarte mult, dar nu vrei să vorbeşti.
- Nu vrei să pomeneşti... - Vrei să vorbim? O să vorbim.
Vrei să fii sinceră?
Dacă nu voiam să fiu sinceră, crezi că lăsam o poezie pe care mi-a dat-o
într-o carte de Walt Whitman?
De ce nu Whitman?
Sunt sigur că Gene s-ar simţi ca acasă în asemenea companie.
Nu-ţi pasă.
De ce să-mi pese că te-ai culcat cu altcineva? Crezi că eu n-am făcut-o?
Nu trebuie să ne raportăm ori de câte ori ne culcăm cu cineva. Nu înseamnă nimic.
Nu te iubesc mai puţin.
Tu mă iubeşti mai puţin fiindcă te-ai culcat cu Gene?
Ce contează?
Nu cred că trebuie să minţim. Atâta tot.
- Cine? - Cum adică "cine"?
- Cine era? - Cine să fie?
Cine era?
Ce vrei? O listă? Nu înseamnă nimic.
Louise.
- Ce faci? - Nu sunt sigură.
- Vreau să ştiu ce faci. - Nu vreau să vorbesc.
- Eu veau să vorbesc. - Ai spus totul, Jack.
Ce? Am spus ceva ce n-am repetat amândoi de sute de ori?
Transmite-mi corespondenţa la John K. Wheeler, sindicatul Wheeler Bell.
O să pun pe cineva să-mi ridice restul bagajelor mâine dimineaţă.
N-am spus că oamenii trebuie să-şi acorde libertate reciprocă
dacă vor să trăiască împreună?
- Am spus multe lucruri. - Aveam impresia că n-o să fim posesivi.
- Credeam că mă iubeşti! - Şi cine spune că nu te iubesc?
Te iubeşti singur! Pe mine mă regulezi.
Când nu regulezi alte persoane.
Libertate? Să fiu ca tine şi să nu-mi pese?
Asta înseamnă să te culci cu Gene? Că nu-ţi pasă de noi?
Eu nu-mi fac bagajele. Vreau să ştiu unde pleci.
- Dă-te din... - Unde te duci?
- Dă-te din cale... - Doar nu te duci...
Dă-te din calea mea.
- Câte au fost? - Louise.
Habar n-ai ce înseamnă traiul împreună.
Du-te. Ştiu unde pleci.
Credeam că ai nevoie de cineva cu care să-ţi împarţi viaţa. Mă înşelam.
Atâta vreme cât eşti în centrul atenţiei în fiecare zi, n-ai nevoie de nimic.
Duceţi-vă dracului! Amândoi!
Era o chestiune de prestigiu să spui că ai avut o aventură cu Louise Bryant.
N-am fost cruţată de legende despre pretinşi amanţi ai mei
doar fiindcă eram cunoscută.
Amanţi inexistenţi.
E dificil să-ţi dai seama.
E o surpriză perfectă să primeşti o scrisoare de la un ţăcănit vorbind de
"minunata săptămână petrecută la Veneţia."
- Da. - La fiecare doi ani păţeşti astfel.
- Da. - E extraordinar.
Într-o zi, mă plimbam cu mătuşa prin Portland.
Era impunătoare. Avea aproape doi metri.
Şi am întrebat-o:
"Ce-s cu toate zvonurile astea despre Louise? Ce părere ai, mătuşă Belle?"
Ea spus: "Are un anumit vino încoace."
Asta-i povestea mea.
- Cum te simţi? - Mai bine.
- Poftim. - Mulţumesc, Harry.
- Mulţumesc. - L-am scos la timp.
Dar cum numai Domnul ştie în ce stare e cel care ţi-a rămas,
îţi sugerez să-l tratezi bine.
Spune-i afurisitului de Eastman că trebuie să fii în pat la miezul nopţii.
Dacă te alegi cu o infecţie, s-a terminat! Şi să nu mănânci sărat.
Dragă Jack, sunt bucuroasă că te simţi din nou bine.
Am vorbit cu un expert în Paris şi mi-a spus că poţi duce o viaţă normală.
Sper că nu-ţi neglijezi munca.
Nu-ţi irosi energia în lucruri istovitoare.
Dragă Jack, îţi transmit un articol de-al meu
despre un şofer voluntar de ambulanţă de la Poliţia din New York.
Nu mă mai întreba dacă poţi să vii aici.
Mă faci să cred că n-am...
Dragă Jack, Wheeler e mulţumit de munca mea.
Traiul de aici e atât de agitat şi de vioi că n-am o clipă liberă.
Dragă Jack, nu-ţi face griji. Sunt bine
Singura problemă e să ţin pasul cu cererile lui Wheeler de noi articole.
... un jurnal cu titlul Scrisori din Franţa.
Să nu pomeneşti nimănui.
I-am promis lui Wheeler că nici ţie n-o să-ţi spun nimic.
Dragă Jack, simt că m-am maturizat prin munca mea la Wheeler,
şi n-ai motive să te îngrijorezi că sunt singură aici.
Bolşevicii, Sandy. Bolşevicii!
Cristoase, dacă bolşevicii intră în scenă, Sandy,
poţi să-ţi iei la revedere.
Fiindcă vor scoate Rusia din război. Frontul de est se va prăbuşi. Vor renunţa.
- Pete, bolşevicii nu sunt importanţi. - Rusia n-o să iasă din război.
Vrei să te plimbi pe Champs-Elysées într-o zi
şi să vezi 500.000 de nemţi ţâşnind din strada Fouquet?
Să speri că bolşevicii nu sunt importanţi.
Să luăm încă un pahar. Ospătar! Ospătar, încă un pahar aici.
Doamne, e Emma Goldman, varianta masculină.
Vino încoace!
Mai tare, Pete. Nu se aude în camera vecină.
- Ce mai faci, Jack? - Încântat să vă văd.
Arăţi mai slab de când ţi-ai pierdut rinichiul.
- Da? - Pun pariu că te pişi pe jumătate.
Da, dar de două ori mai des. Sarsaparilla.
Jack, bolşevicii o să-l răstoarne pe Kerenski?
De ce nu întrebi un observator imparţial?
La naiba, Jack. Ce dracu ai împotriva războiului?
De ce nu te împaci cu Wilson?
Întoarce-te în presă să citim toţi nişte articole bune.
- Beau pentru asta. - Tu bei pentru orice.
Aşa e. Mă bucur să te văd.
Cristoase, ce bine-i să te văd. Ce mai face Louise?
Nu prea bine.
- Se descurcă. - Spune-i asta din partea mea.
John Wheeler nu ştie ce-i ăla subiect bun nici dacă l-ar avea în faţă.
Ce naiba faci? Îi scoţi din minţi. Îţi dai seama?
Te consideră un german!
Îmi place. Doamne, ce-mi place. Nu-i lăsa, Jack. Nu-i lăsa.
- Sarsaparilla cu gheaţă? - Da, mulţumesc.
Să fii sigur că-i sarsaparilla cu gheaţă.
De ce nu recunoaşte John Wheeler un subiect bun chiar de l-ar avea în faţă?
Fiindcă e un cretin.
Nu, e în regulă. Dar nu-mi place s-o văd pe Louise cum suferă.
Despre ce vorbeşti?
Cristoase. Să nu-i zici că eu ţi-am spus, bine?
Ce să-mi spui?
Ben Parsons mi-a zis că Wheeler a lăsat-o baltă
fiindcă nu-i scria articolele utile, în afară de o poveste cu un poliţist
care conducea o ambulanţă a departamentului de poliţie.
- A lăsat-o baltă? - A concediat-o.
- Când ai auzit asta? - Acum câteva săptămâni.
Nu. Acum o lună. Acum o lună şi jumătate.
Jack. Wheeler e un idiot.
Spune-i să nu se simtă stânjenită că a fost concediată.
- Ne vedem mai târziu. - Jack, care-i problema?
Toţi am fost concediaţi. Şi eu am fost concediat.
O să beau pentru asta.
Închipuiţi-vă. 65 de milioane se duc la război. Da?
Zece milioane mor. Zece milioane rămân orfani.
20 de milioane sunt răniţi sau schilodiţi.
A avut loc o catastrofă în Europa. A avut loc un holocaust în Europa.
Se ivise dorinţa de schimbare.
Cine să-i oprească când existau asemenea sentimente revoluţionare?
Cine să-i oprească?
O să-mi iau o nouă maşină de scris...
- Ce faci... - Cum?
Arăţi bine. Eşti teafăr acum?
Bineînţeles că da. Nimeni nu are nevoie de doi rinichi. Al doilea e de prisos.
Nu e un moment potrivit.
Mă mută în alt centru de comunicaţii.
- N-o să pot vorbi cu tine acum, Jack. - Putem să ieşim afară o clipă?
- Sunt în drum spre Rusia. - Serios? Te-ai înrolat?
Amuzant. Ştiu că lucrezi aici.
Am citit articolul cu ambulanţa şi mi s-a părut bun.
- Mulţumesc. - Ştiu că lucrezi la cartea ta.
Înţeleg cât de importantă e pentru tine.
Dar trebuie să-ţi dai seama
că pentru a-ţi câştiga un renume de jurnalist
trebuie să fii în locul potrivit la momentul potrivit.
- Mulţumesc de sfat. - Locul potrivit acum e Rusia.
- Mulţumesc. O să ţin minte. - Louise, e haos. Nu vor rezista.
Sunt la al treilea guvern provizoriu în şase luni.
Ştii ce înseamnă? Că va izbucni altă revoluţie.
Muncitorii părăsesc fabricile, armata părăseşte linia frontului.
Exilaţii se întorc. Evreii, anarhiştii, socialiştii.
Toţi se întorc, numai că de data asta, e pe bune.
Şi dacă izbucneşte o adevărată revoluţie a muncitorilor în Rusia,
va izbucni una şi în Germania, şi dacă izbucneşte în Germania
va izbucni în toată lumea.
- Ai un chibrit? - Războiul se va sfârşi, Louise.
Nu e nevoie să-mi spui ce se petrece în Rusia
- Citesc ziarele. - Vino cu mine.
Ca o colegă, nimic mai mult.
Vino cu mine în calitate de colegă. Trebuie să fii în Petrograd.
La fel ai spus şi despre New York.
- Aveam dreptate despre New York. - Nu, eu lucrez aici.
Şi cred că munca mea e...
E importantă. Dar nu atât de importantă ca ce poţi să faci în Rusia.
Vreau să lucrăm ca parteneri.
Nu vreau un partener. Şi dacă vreau să mă duc în Rusia, mă duc singură.
- Nu-i nevoie să mă iei tu. - Louise.
Rusia nu-i cel mai sigur loc din lume pentru o femeie singură.
Eşti un jurnalist grozav. Dar asta nu înseamnă...
Louise, să mergem.
Vă mută, nu?
Da. Mi s-a promis un interviu cu generalul Plumer.
Trebuie să plec şi eu.
- Scuze că n-am timp. - Nu vreau să te reţin.
Locul e deja rezervat.
Ţi-ai irosit banii, Jack. Nu vreau.
Schimbă data. Du-te singură. Îl poţi folosi oricând vrei.
Ţine-o tot aşa.
Jack.
- Noroc. - Şi ţie.
Mă aşteaptă un taxi.
Jack! Jack Reed!
- Joe, Joe Volski. - Ce mai faci?
Bine. Mergi şi tu la Petrograd?
- Da. - Grozav.
Se întâmplă lucruri măreţe. Călătoreşti singur?
- Se pare că da. - Atunci vin lângă tine.
Ne-am întâlnit în Chicago.
Erai un mare orator!
- Nu mă ţii minte, nu? - Nu e vorba de asta.
- Poate e pălăria de vină... - Pălăria?
Da. Nu te recunosc cu pălăria aceea.
Sunt un revoluţionar deghizat.
La revoluţie o să-ţi cumpăr o nouă pălărie.
- Văd că studiezi rusa. - Da. Încerc.
Ştii ce?
- Ce? - Întreabă-mă orice vrei în rusă.
Mulţumesc. O să ţin minte.
Să vedem.
Scuzaţi-mă. Ascultaţi.
Aş fi o neroadă să nu profit de ofertă. Iată condiţiile mele.
Vreau să-mi semnez articolele proprii şi nu vreau linii în plus.
Vreau să fiu responsabilă pentru timpul şi acţiunile mele.
Vreau să mi te adresezi cu dna Bryant, nu dna Reed,
şi vreau să ţin socoteala fiecărui cent cheltuit ca să ţi-i dau înapoi.
Ştii că n-am să mă culc cu tine, aşa că nu ridica problema.
Atât.
- Bine. - Bun.
Îţi place salamul?
El spune: "O clipă. Trebuie să mă întorc. Mi-am uitat dinţii pe masă."
Celălalt răspunde: "La dracu cu dinţii!"
"Crezi că ne bombardează cu sandvişuri?"
După revoluţie, o să-mi cumperi o pălărie nouă.
Mulţumesc. Să te ţii de cuvânt.
Ai auzit-o pe asta? Un bărbat...
Lenin întreabă: "De ce-ţi laşi barba să crească?"
Şi eu spun: "Vreau să-mi amintesc ce am mâncat ieri."
E un cuvânt greu, dar înseamnă "Nu fumez."
Bine.
"Faci parte din familie?" El spune: "Nu. De-asta plâng."
Maistrul unei tabere forestiere vrea să angajeze tăietori de lemne.
Şi inspectează un rând lung de bărbaţi masivi
şi ajunge la omuleţul din spate
şi zice "Cine naiba eşti? Ce cauţi aici?"
"Nu ştii că am nevoie de oameni care să taie zeci de copaci pe zi?"
"Unde naiba ai lucrat până acum?"
Şi omuleţul spune: "Am lucrat în pădurea Sahara."
Maistrul răspunde: "Adică deşertul Sahara."
Replica omuleţului: "Da, sigur. Acum!"
- O femeie bate la uşa vecinului ei. - Nu ţi-am spus-o eu?
Îi spune: "Soţul meu a murit. Vreau să-i vând vesta."
Iar el întreabă: "De ce nu pantalonii?"
Ea răspunde: "Pantalonii îi port eu."
Graniţa rusească.
De trei luni e pe câmpul de luptă.
Acum s-a alăturat bolşevicilor şi n-o să mai lupte.
Nu se teme. Sunt mulţi bolşevici în armată.
Şi bolşevicii vor opri războiul.
Are 14 ani.
Comuniştii voiau pacea. Pe bună dreptate.
Fiindcă ţara era incapabilă să mai suporte războiul.
Exista trădare, corupţie, tot ce e sub soare.
Dar nu şi posibilitatea de a duce un război.
Kerenski se străduia să-l continue,
alcătuia batalioane de femeie care urmau să lupte.
Jack Reed!
Alex, ce naiba cauţi aici?
- Te aşteaptă cineva? - Nu.
Atunci am noroc!
- Louise? - Da.
Alex Gomberg.
- Căutaţi o cameră? - Nu. Doar un hotel.
Noroc iarăşi. Cunosc un apartament gol.
Aveţi mijloace de transport? Nici o problemă. Urmaţi-mă.
Mulţi oameni aveau impresia că se năştea o Utopie.
Nu le găseam vină că erau pro-bolşevici, dar eu nu eram.
Singura persoană care habar n-avea nimic de Rusia era Beatrice Webb.
- Aşa e. - Nu ştia nimic.
Nu vă lăsaţi înşelaţi de liniştea de pe străzi.
Sub ea clocoteşte tensiunea.
Alex, cât o mai duce guvernul Kerenski?
Bolşevicii vor lovi din clipă în clipă.
Fantastic, nu?
O stradă liniştită, şi totuşi suntem în inima Petrogradului.
Dă-i patru ruble.
Jack, Lois. Aveţi noroc că sunt aici.
Da. Mulţumesc.
- Un singur pat? - E dublu.
E pentru unul singur. Aici o să...
E bine pentru mine. O să...
Bine.
Nu mă deranjează.
- Cheamă la revoltă, nu? - Zi şi noapte.
Altă revoltă va nărui Rusia. Altă revoltă va salva Rusia.
Războiul năruieşte Rusia. Fără Anglia şi Franţa, Rusia va fi izolată.
Bolşevicii năruiesc Rusia.
- Lois, ai noroc că sunt eu aici. - Louise.
- E coada la pâine. - Da.
Mai e o coadă pentru pantofi. Şi încă una pentru cutiile
în care o să-şi primească pantofii peste două, trei luni.
Trebuia să scăpăm de ţar ca să stăm la coadă la pâine?
- Ce înseamnă? - Nu ştiu.
Vosstanie înseamnă "revoltă" "Kerenski" înseamnă "Kerenski"
şi Bolşeviki înseamnă bolşevic.
Se face apel la o revoltă a bolşevicilor împotriva lui Kerenski şi kornilovtski.
- Ce e kornilovtski? - Louise, nu ştiu bine rusa.
Dacă cumpără articolul, o să-l reducă la 400-500 de cuvinte, nu?
- Aici ai 5.000 de cuvinte. - Tu unde l-ai reduce?
Aş elimina asta. Şi asta.
Dar care-i titlul?
Ştiu că gândeşti în termeni duri.
Nu ştiu dacă o să impresionezi cu menţiunea asta.
Ai dreptate. E prea lung, prea general.
Şi o afirmaţie dură e cel mai bun titlu.
Ai dreptate şi în altă privinţă.
Bolşevicii vor scoate Rusia din război.
Noapte bună.
Pe străzi se vorbeşte de pâine şi pace. Kerenski n-a oferit nici una.
Toţi ştiu că va avea loc ceva, dar nimeni nu ştie ce.
Da?
Scuze, nu vorbesc rusa. Sunt englez.
Petrogradul nu doarme.
Noaptea, dezbaterile se înteţesc iar mulţimea îşi îngroaşă rândurile.
Nimeni nu e mulţumit de Kerenski.
Extrema dreaptă vrea un om puternic, extrema stângă vrea pace.
Toţi aşteaptă să vadă ce-o să facă bolşevicii.
Nu e uşor să scrii obiectiv despre liderul boşevic Lenin.
E preocupat, rece, intolerant la întreruperi.
- Ai un stil editorial. - Niciodată.
- La sfârşit. - Ai dreptate. Taie.
Nu înţeleg de ce ai scos partea despre focurile de armă? Era bună.
- E bună, nu? - Da.
Pune-o la loc pentru mine.
Dle Zinoviev, credeţi că momentul nu e potrivit pentru o revoltă bolşevică?
I-am luat un interviu lui Zinoviev la Smolny. Se ascunsese cu Lenin.
...încă un deceniu, mai puţin de o zi.
Se poartă ca un om care se ascunde.
Auzim că Troţki vorbeşte la Smolny.
Dacă Lenin e omul raţional, Troţki e omul acţiunii.
E un agitator.
Sala de întrunire de la Smolny era plină. La un moment dat,
cineva de pe scenă i-a rugat pe tovarăşi să nu fumeze
şi toţi, inclusiv fumătorii, i-au preluat vorbele:
"Nu fumaţi, tovarăşi!" Şi au continuat să fumeze.
La un moment dat, Troţki a spus: "Încercăm să evităm o revoltă
dar, dacă guvernul Kerenski ne atacă, vom răspunde în forţă. "
Auditoriul a izbunict în aplauze.
Lenin e un straniu lider popular, lider prin virtutea intelectului.
Inexpresiv, serios, inflexibil, nu are forţa personalităţii lui Troţki
sau elocinţa sa, dar Lenin e arhitectul.
Bun socialist Kerenski, nu?
Palatul de Iarnă al ţarului, sediul guvernului lui Kerenski,
e vast şi magnific.
E linişte în Palatul de Iarnă.
Aici nu găseşti grevele şi disputele care răvăşesc Moscova şi Odessa.
Nu sunt semne că traficul e paralizat
că armata moare de foame şi că nu e pâine în marile oraşe.
Kerenski are eleganţa şi manierele vechii lumi, spre deosebire de Lenin.
"Guvernul provizoriu va rezista" spunea Kerenski la interviu
"în ciuda bolşevicilor."
Părea aspru, defensiv.
900.000 de oameni au dezertat de la 1 ianuarie.
14% din armata rusă.
O să fierb varza. Sper să fie o schimbare bună.
Ştii casa unde stă Rhys Williams?
Fiica bacherului s-a întors acasă aseară cu o criză de isterie
fiindcă conductoarea unui tramvai a numit-o tovarăşă.
După cină, toţi au votat că-i preferă pe germani bolşevicilor cu 10 la unu.
Revoluţionarii sociali l-au rugat pe ambasadorul britanic
să nu le menţioneze vizita,
fiindcă sunt deja consideraţi prea mult spre dreapta.
Şi sunt aceiaşi oameni pe care nu-i vedeai acum un an
fiindcă erau prea mult spre stânga.
Karsavina dansează diseară.
Şi Manny Komroff spune că Charlie Chaplin va fi...
Jack...
Mulţumesc că m-ai adus aici.
Grevă?
Vorbiţi engleză?
Vorbiţi engleză ?
Vorbiţi engleză?
- Vorbiţi engleză? - Da.
Se face grevă?
- New York? - Da.
- Cunoşti Broome Street? - Da!
Ştiu, dar poţi să-mi spui ce zice?
- Am locuit patru ani acolo. - Serios? Dar el ce spune?
Poţi să-mi spui ce zice?
Zice să nu facem grevă. Nu-i bine să ne lăsăm soldaţii ruşi pe front fără arme.
Eşti cam departe de New York.
Spune că soldaţii ruşi de pe front sunt şi ei în grevă.
De aceea părăsesc frontul.
Ce zice?
Spune că muncitorii din Anglia, Franţa şi America
vor rămâne singuri să lupte cu Germania.
Spune-i că nu ştie câţi muncitori
din Anglia, Franţa şi America sunt împotriva războiului.
Ai locuit în New York. Spune-i.
Ai dreptate, americane.
Vorbeşte tu.
Dă-i drumul. Spune-le despre muncitorii americani.
Nu pot vorbi aici. Nu am autorizaţie.
- Sunt american... - Autorizaţie? Ce autorizaţie?
Toţi au autorizaţie aici.
Te roagă să vorbeşti.
Vorbeşte. Traduc eu.
Dacă intraţi în grevă, muncitorii americani nu se vor simţi trădaţi.
Vă aşteaptă exemplul.
Vă aşteaptă îndrumarea.
Dacă refuzaţi să sprijiniţi maşina de război capitalistă,
vă vor urma exemplul.
Şi dacă muncitorii lumii se unesc, războiul poate fi oprit.
Vă susţin şi vi se vor alătura în revoluţie!
Hai la lupta cea mare Rob cu rob să ne unim.
Internaţionala, Prin noi s-o făurim.
Hai la lupta cea mare, Rob cu rob să ne unim
Internaţionala, prin noi s-o făurim.