On hassua,
että viimeisimmässä Avengers-elokuvassa on ryhmä supersankareita,
jotka yrittävät pelastaa ihmiskunnan.
Siis pelastaa ihmiset.
He taistelevat onnistuakseen.
Me olemme samankaltaisia.
Olemme supersankareita,
sillä olemme kaikki kokeneet tragedian.
Olemme kokeneet jotain,
mikä ei sallinut meidän menestyä.
Voimamme kumpuaa siitä.
Elämä on taistelua.
Yritämme pelastaa maailman.
Olympialaisissa luodaan sankareita.
Paraurheilijat ovat jo sankareita.
NETFLIX-ALKUPERÄISDOKUMENTTI
12 vuoden ikäisenä kuuluin partioryhmään.
Kaikille annettiin lempinimi.
Minä olin Nouseva feeniks,
koska feeniks voi elää, kuolla, palaa ja herätä henkiin uudestaan.
Partioryhmäni näki jokaisen vaiheeni,
kun elin, paloin, kuolin ja aloin taas elää.
Olin vasta pieni lapsi, kun valmentajani kertoi:
"Paratiisi on olemassa,
ja sitä kutsutaan nimellä olympialaiset.
Sinun täytyy ahertaa parhaasi mukaan joka päivä päästäksesi olympialaisiin."
Unelmoin olympialaisista.
Se muuttui paralympialaisiksi, mutta eroa tuskin huomaa.
Kannoin 14-vuotiaana soihtua edustaen tulevia paraurheilijoita.
Paralympiakisojen historia on ollut kuoppainen -
ja täynnä hyviä ja huonoja hetkiä.
Jos pitäisi valita paikka, jossa voisimme menestyä,
se olisi Lontoo.
LONTOO
Paralympialiike sai alkunsa Isossa-Britanniassa.
Lontoo tunnetaan luovuudesta ja stereotypioiden haastamisesta.
Se on maailman pääkaupunki.
Lontoon 2012 paralympialaisten valmistelu on alkanut.
Mencap-järjestön mukaan -
vammaisiin kohdistuu ennätyksellinen määrä viharikoksia,
ja sen tähden on tärkeää muokata asenteita vammaisuutta kohtaan.
Kun mainitsin kollegoilleni,
että olin menossa paralympialaisiin liittyvään haastatteluun,
suurin osa sanoi: "Älä osallistu.
Tämä urheilu on vammaisille.
Liian monimutkaista. Se ei ole oikeaa urheilua."
Kaikki huomio kohdistuu paraurheilijoihin,
kun heidän symbolinsa korvaa viisi rengasta.
Muutama päivä ennen olympialaisten päättymistä -
kaikkialla alkoi näkyä mainostauluja, joissa luki:
"Kiitos lämmittelystä."
TV-kanava mainosti tulevia paralympialaisia.
"Kiitos lämmittelystä." Olympialaisten edustajia se ei luultavasti ilahduttanut,
mutta minun sydäntäni se lämmitti.
Philip ei tyydy toiseen sijaan. Hän haluaa voittaa.
Pallo on Cravenillä. - Hän on entinen urheilija,
ja hän halusi, että muut urheilijat saisivat vielä parempia mahdollisuuksia.
Kaksi lisää Phil Cravenille. - Xavi Gonzalez on hyvä tyyppi.
Jos johtajien välillä ei suju, mikään ei etene.
Halusimme muuttaa ihmisten käsityksen vammaisista.
Se oli kaikkien -
kansakuntien koti.
TERVETULOA PARAURHEILIJOIDEN KISAKYLÄÄN
Se on lähestulkoon joukkueurheilua.
Pysymme usein yhdessä.
Kannustamme aina toisiamme kisojen aikana.
Kisojen ilmapiiri on uskomaton,
koska niissä tuntee olevansa osa jotakin paljon suurempaa.
Se on kuin ääneen lausumaton tehtävämme.
Jokaiselle paraurheilijalle on kerrottu -
kerta toisensa jälkeen, että heidän elämänsä olisi liian mahdotonta.
Irakin joukkue oli vieressämme,
ja tiimissämme oli ihmisiä, jotka olivat loukkaantuneet Irakissa.
Se oli vaikuttava näky.
Olemme matkalla avajaisseremoniaan.
Paralympialaisten tehtävä on muuttaa käsitystämme maailmasta.
Kaikki ovat erilaisia. Tuiki tavallista ihmistä ei ole olemassakaan.
Meidän oli järjestettävä lukuisia esiintymislavoja -
ja annettava maailmalle inspiraatiota ja jännitystä.
Kisat ovat liikkeen näyteikkuna.
Ne työntävät liikettä eteenpäin.
Julistan Lontoon 2012 paralympialaiset avatuiksi.
Siinä Agitos-symboli on,
paralympialaisten logo, joka roikkuu upeasti Lontoon Tower Bridgessä.
Osallistuin paralympialaisiin ensi kertaa. Olin vasta 19-vuotias.
Hyvää huomenta!
Kauhutarinat hiljaisista stadioneista kummittelivat mielessä.
Todellisuus selviää aina vasta paikan päällä.
Kisoja ei ole kahta samanlaista. Olin huolestunut ja levoton.
Urheilijat tuodaan stadionin alle,
koska siellä on rata, jolla voi valmistautua suoritukseensa.
Urheilijat ovat yhdessä. Ilmapiiri on vakava.
Monet uskoivat kuulopuheiden perusteella,
että kisat epäonnistuvat eikä lippuja saada myytyä.
Stadionit olivat täynnä.
Urheilusuoritukset olivat uskomattomia.
Hämmästyttävä isku!
Se oli varmasti mestaruusosuma.
Mutta ihmiset näkivät epäilemättä olympialaisiakin paremmat kisat.
Valmiit.
Tunnelma on suorastaan säkenöivä!
Zhang on sisäradalla ja Dave Weir kiertää ulompaa.
Dave Weirin täytyy valjastaa kaikki itseluottamuksensa -
ja voimansa rippeet, koska kisa on niin tiukka. Zhang!
Dave Weir siirtyy johtoon. Dave Weir teki sen taas!
Meitä siunattiin tänään suuruudella.
Minulle, monelle muulle ja varsinkin nuorille lapsille -
sellaisten yksilöiden näkeminen,
jotka saavuttavat unelmansa...
Mikään kirja tai oppitunti -
ei voi inspiroida samalla tavalla -
kuin se, että näkee omin silmin jotain mahdottomana pidettyä.
Hyvät naiset ja herrat, on naisten 100 metrin uinnin finaalin aika.
Australiaa edustaa Ellie Cole.
Paraurheilijoiden kehot eroavat valtavasti toisistaan.
Olympialaisissa kaikkien kehot näyttävät samalta.
Paralympialaisissa asia on päinvastoin.
Hetki ennen kisan alkua on silkkaa kauhua.
Paikoillanne.
Kun sukeltaa kylmään veteen, ajattelee: "Tässä se on.
Tämä minuutti on luultavasti koko elämäni tärkein."
Tahdon mahdollisimman monien näkevän paralympialaiset,
sillä jos vanhempani olisivat tietäneet niistä,
he olisivat olleet paljon toiveikkaampia vammaisten tulevaisuuden suhteen.
Ellien ensiaskeleet.
Tulehan, Ellie.
Synnyin terveenä vauvana,
mutta eräänä päivänä äitini vaihtoi vaippaani -
ja löysi patin oikean polveni takaa.
Lääkäri kertoi, että se oli harvinainen syöpä nimeltä pehmytkudossarkooma.
Ellie. - Mitä?
Olet rakas. - Sinä myös.
Sen takia jouduin käymään paljon kemoterapiassa.
Mutta kemoterapian takia olin itse asiassa sairaampi kuin syövän,
eikä kasvain pienentynyt.
Vanhempani joutuivat päättämään jalkani amputoimisesta kolme vuotta täytettyäni.
Hän sanoi: "Tahdon jalkani takaisin."
Se on hienoa.
Eikö tämä olekin jalkasi, Ellie?
Se pysyy juuri siinä.
Kysyin äidiltäni, miksi hän pelkäsi niin kovasti jalkani amputointia.
Hän sanoi pelkäävänsä, että minusta tulisi täysin erilainen tyttö.
Vanhempani eivät tunteneet ketään vammaista,
ja he pelkäsivät, että kaikki mahdollisuuteni -
häviäisivät savuna ilmaan sinä päivänä.
Australiassa kaikkien on opittava uimaan.
Ellie, kädet suoriksi.
Uin melko pitkään ympyrää.
Uinti oli yksi harvoista lajeista,
joissa en huomannut vammaani.
Siksi rakastin sitä.
Sanoin äidilleni haluavani ballerinaksi, koska näin Joutsenlammen.
Halusin olla yhtä sulavaliikkeinen kuin tanssijat.
Minulla on nyt luultavasti sulavin uintityyli Australian joukkueessa,
koska sen harjoittelu on minulle mieluista.
20-vuotias australialainen Ellie Cole tekee elämänsä suoritusta.
Cole on kolmantena. - Hyvä, Ellie!
Anna mennä, Ellie!
En koskaan halunnut hävitä pienenä.
Mene!
Päätin olla joukkueeni nopein uimari jalasta huolimatta.
Cole siirtyy johtoon.
Katsokaa hänen vauhtiaan. Cole johtaa radalla 6.
Ellie Cole on ilmiömäinen!
Äitini näkeminen noin onnellisena -
on sairauden myönteinen puoli.
En kisannut paralympialaisissa, joten sain mahdollisuuden vain nauttia kisoista.
Hei, minä olen Bebe. Kommentoin kisoja tänään ensi kertaa.
Tapasin paraurheilijoita ja kiinnyin heihin kaikkiin,
koska heidät nähdessään haluaa aina kuulla heidän tarinansa.
Miksi he ovat pyörätuolissa? Miksi heiltä puuttuu raajoja?
Jotkut tarinat ovat hauskoja, jotkut vähemmän hauskoja.
Haluan vain tietää, mitä tapahtui.
Pituushypyn finaali...
Näin ensi kertaa elämässäni -
niin täyden stadionin.
Jean-Baptiste Alaize on yksi voittajasuosikeista.
Valitsin pituushypyn -
luultavasti paetakseni jotakin.
Tunnen, että lähden jonnekin -
enkä koskaan palaa.
Lennän,
pakenen...
Näin paljon lyhyessä ajassa.
Koin lapsena kaikkein kauheimman asian.
Yksi toistuva painajainen vainosi minua.
Tapahtuneesta toipuminen oli jatkuvaa kamppailua.
Selvisin Burundin sisällissodasta vuonna 1993.
Muistan kaiken kuin eilispäivän.
Hutut halusivat hävittää kaikki tutsiperheet,
jokaisen äidin ja lapsen.
Olin kolmevuotias.
En ymmärtänyt, mistä oli kyse tai miksi he tekivät niin.
Yritin paeta tappajia äitini kanssa,
mutta emme onnistuneet.
Minua lyötiin neljästi viidakkoveitsellä. Siten menetin jalkani.
Minua lyötiin myös käteen -
ja lisäksi päähän ja selkään.
Sen jälkeen jouduin todistamaan...
Jouduin katsomaan, kun äitini murhattiin.
Niin.
Heräsin sairaalassa. Olin maannut päiväkausia kuin ruumis.
Minulla oli ulkoista ja sisäistä verenvuotoa.
Uskomatonta. Selvisin kolmevuotiaana siitä verilöylystä.
Sitten jouduin rakentamaan elämäni uudelleen orpokodissa yksin ja hylättynä.
Miksi rakastan juoksua ja hyppäämistä?
Se on tapa paeta tapahtunutta.
Juoksen paetakseni.
Kaatuminen ja nouseminen ylös uudestaan on elämää.
Se on olennainen osa elämää. Ymmärsin sen hyvin varhain.
Urheilu pelasti minut.
Ensimmäisissä kisoissa en oppinut voittamisesta,
mutta opin paljon ihmisyydestä.
Paralympialaisissa kaikilla on tarinansa.
Tarina on esteiden ylittämistä,
tavoitteiden saavuttamista -
ja elämän jatkamista, kun muut eivät usko sen mahdollisuuteen.
Minulla oli nuorena monia unelmia.
Halusin BMX-ajajaksi ja aioin tehdä takavoltteja sun muuta.
Halusin olla seuraava Michael Jordan, silloin kun hän oli vielä kuningas.
Pallonriisto. Rajojen sisällä. Siinä se tulee.
Minusta ei ikinä tulisi Michael Jordania.
Ei ikinä.
Pituus ei riitä.
Seuraavaksi huomioni kiinnittyi autoihin.
Voin ajaa jaloillani ja päihittää 90 % vastustajistani.
Auto ei stereotypioi ajajaa.
Se ei välitä siitä, onko kuskilla käsiä vai ei.
Se haluaa vain kuskin.
Siksi rakastuin jousiammuntaan.
Jousi haluaa vain ampujan.
Lääkärit eivät keksineet selitystä sille, miksi synnyin ilman käsiä.
Tällainen olen. Hyvää joulua.
Äitini ja isäni kertovat jatkuvasti tarinoita adoptiostani.
He eivät etsineet fyysisesti tai henkisesti rajoittunutta lasta.
Heitä pyydettiin tulemaan katsomaan lasta,
jolla ei ollut käsiä.
Vanhempani halusivat harkita asiaa.
He päättivät viedä minut syömään, ja laitoin naamaani ruokaan kuin...
Söin suoraan sanottuna kuin eläin.
Sisarukseni olivat siellä, ja vanhempani sanoivat:
"Koko ravintola tuijottaa häntä tällä hetkellä.
Tätäkö te haluatte?" Sisarukseni sanoivat: "Emme lähde ilman häntä."
Vanhempani ottivat vastaan haasteen opettaa minua sopeutumaan maailmaan -
sen sijaan, että maailma sopeutuisi minuun.
Vanhempani sanoivat siis minulle jo pienestä asti, että pystyn kaikkeen.
Väitin vastaan ja pyysin apua.
He kieltäytyivät ja käskivät keksiä itse ratkaisun.
Luultavasti vuoden sisällä aloin nauttia vapaudesta kokeilla uusia asioita.
Muistan, kun lapsena näin veljeni kiipeävän omenapuuhun -
ja halusin tehdä samoin.
Muistan, kun isäni sanoi: "Kiipeä vain puuhun.
Mutta jos kiipeät ylös itse,
joudut myös kiipeämään alas."
Olin jumissa siellä melkein tunnin.
Kiipesin alas ilman apua ja opin jotain arvokasta.
Ilman käsiäkin voin tehdä samaa kuin muutkin.
Kunhan yritän.
Ilman sitä asennetta en olisi koskaan yrittänyt ratsastaa härällä.
Sain ensimmäisen aivotärähdykseni.
Mutta tiukemmat vanhemmat eivät olisi sallineet sitä.
Yhdysvaltoja edustaa Matt Stutzman.
Aivoni kuvattiin kerran.
Lääkärit tajusivat, että keskivertoihmisellä -
jalkoja operoiva aivojen osa on noin herneen kokoinen,
ja minulla se on lähes pesäpallon kokoinen.
Uskon, että se on lahjani.
Minua siunattiin taidolla käyttää jalkojani kuin käsiäni.
Olympialaisten kisakylästä puhuttiin kuin sinkkujen lomakohteesta.
Millaista paraurheilijoilla oli?
Pääsikö miekka heilumaan?
En voi vastata tähän kysymykseen. - Etkö kuksinut kenenkään kanssa?
Cambridgeshireläisen Jonathan Peacockin -
jalka leikattiin taas muutama viikko sitten.
Vuonna 2011 kaikissa haastatteluissa kysyttiin aina ensin jalastani.
Ennen Lontoon kisoja ja niiden jälkeen kaikki keskittyi urheiluun,
eli painopiste siirtyi tarinasta urheiluun.
Se oli upeaa nähdä.
Valitsin 100 metrin juoksun syystä.
Olen luultavasti liian laiska juostakseni pidemmälle.
100 metriä sopii minulle täydellisesti.
Ja nyt vuorossa on maailman supertähti,
Oscar Pistorius, historian kuuluisin paraurheilija,
joka kohtaa maailmanennätystä nimissään pitävän Ison-Britannian Jonnie Peacockin.
Radalla oli vain kovia nimiä. Olisin tyytynyt mitaliin.
Siinä on Pistorius.
Ennen kisaa Oscar tuli luokseni ja kysyi:
"Voinko rukoilla puolestasi?"
Hän tarttui käteeni ja sanoi -
rukoilevansa Jumalaa ja toivovansa, että onnistuisin kisassa.
Hän sanoi: "Voitto on sinun."
Ihailin häntä sen tähden, mitä hän oli tehnyt paraurheilun eteen,
ja siihen aikaan hän oli idolini.
Oscar oli kisojen kasvot.
Pistoriukselle hurrataan.
Olisin ilahtunut edes osasta Oscarin saamasta hurrauksesta.
Ja siinä on Peacock.
En ollut uskoa sitä.
Nimeäni alettiin huutaa, ja se oli täysin absurdia.
Peacock!
Tätä ei tapahdu urheilussa. Stadionin kuuluu olla hiljainen.
Käskin vain kaikkia vaikenemaan.
Peacock pyytää ihmisiä hiljenemään.
Hän tahtoo hiljaisuutta, ja yleisön on toteltava.
Seuraavaksi oli aika siirtyä starttitelineille.
Pyydän vielä kerran hiljaisuutta.
Stadionilla vallitsee poikkeuksellinen jännite.
Valmiit.
En oikeastaan muista mitään ennen 60 metriä.
Siksi harjoittelemme. Kun ase laukeaa, alamme juosta ajattelematta.
Ja siinä kohtaa olin johdossa.
Ongelma oli se, että yhtäkkiä aloin keskittyä vääriin asioihin.
Ajattelin vain, että Oscar kiitäisi ohitseni hetkellä minä hyvänsä,
koska kaikissa aiemmissa finaaleissa Oscar sai jalan maaliviivan yli ennen muita -
mitä pienimmällä marginaalilla.
Minulta pääsi housuun.
Tunsin jännittyväni -
ja yritin vain taistella maaliviivan ylittääkseni.
Lähtö hyväksytään, ja Peacock saa lentävän alun.
Browne yrittää ohittaa! Peacock johtaa!
Pistorius nostaa tahtia.
Peacock voittaa kultamitalin!
Viivan ylitettyäni ajattelin: "Hyvä luoja, minä voitin."
Kun näin viimein nimeni taululla, en ollut uskoa sitä.
Tätä kuvaillaan paralympialaisten historian suurimmaksi illaksi.
Oletko samaa mieltä? - Täysin.
Laji on kasvanut roimasti.
Jonnie Peacock juoksi,
ja olympiastadionilla oli 80 000 ihmistä.
He eivät huutaneet, taputtaneet ja kannustaneet,
koska katsoivat vammaisia ihmisiä.
He huusivat, koska todistivat upeaa urheilutapahtumaa.
Se teki selväksi minulle, kuinka tärkeät paralympialaiset ovat.
Isäni kehitti jotakin uskomatonta,
ja olen erittäin ylpeä hänestä.
Isäni oli neurokirurgi ja neurologi,
ja hänestä povattiin Saksan seuraavaa suurmiestä.
Hän oli kolmekymppinen, rakensi uraansa -
ja kasvatti kahta lasta.
Yhtäkkiä se kaikki otettiin pois.
Berliinin suuri päivä valkenee, kun olympiasoihtu saapuu -
matkattuaan 3 000 kilometriä Kreikasta.
BERLIININ OLYMPIALAISET 1936
Hitler nousi valtaan -
ja kielsi välittömästi juutalaisten professoreiden,
opettajien, tutkijoiden ja lääkäreiden työskentelyn -
normaaleissa sairaaloissa ja yliopistoissa.
Isäni menetti työnsä siltä istumalta, koska oli juutalainen.
Hän ryhtyi Breslaussa paikallisen juutalaisen sairaalan johtajaksi,
koska se oli sallittua.
Marraskuun 9. päivänä ajoin autollani synagogaan.
Rakennus paloi, ja sen ympärillä oli satoja ihmisiä.
SS-miehet pelasivat potkupalloa rukouskirjoilla.
Seisoin siellä ja huomasin, että kyyneleeni valuivat kasvojani pitkin.
Mutta tein päätöksen auttaa vainottuja ihmisiä.
Kristalliyönä, jona monia juutalaisia hakattiin,
noin 60 miestä tuli sairaalaan -
ja isäni käski ottaa kaikki tulijat hoidettaviksi.
Kykenin asemassani auttamaan ihmisiä. Uskonnolla ei ollut väliä.
Autoin heitä katoamaan Gestapon nenän alta.
Seuraavana päivänä Gestaposta soitettiin ja sanottiin:
"Sinun on tultava sairaalaan välittömästi."
Äitini käski isääni ottamaan saappaat ja päällystakin mukaan,
koska luuli, että isäni vietäisiin keskitysleirille.
Menin sairaalaan, ja kolme SS-upseeria istui siellä.
"Hoitoon otettiin 64 ihmistä. Kuinka selität tämän?"
Keskustelin jokaisesta tapauksesta -
ja keksin tietenkin kaikenlaisia diagnooseja.
Pelastin 60 ihmistä 64:stä.
Muistan, kun ylitimme Ranskan rajan ja äitini itki.
Se vaikutti minuun suuresti.
Hän jätti perheensä taakseen tietäen, mitä saattaisi tapahtua.
Vettä satoi kaatamalla, kun saavuimme Englantiin.
Kaikki oli uutta, ja kieli oli erilainen. Olin varsin kauhuissani.
Pakolaisia oli jonoksi asti. Me kaikki olimme pakolaisia.
Maahanmuuttoviranomainen saapui ja kysyi: "Kenelle takana olevat lapset kuuluvat?"
Ja vaimoni sanoi: "Meille."
"Tulisitteko ensin? Lapset vilustuvat kylmässä ilmassa."
Emme olleet uskoa korviamme.
Kaiken Saksassa kokemamme jälkeen -
se mies sanoi, etteivät lapset saisi pysyä viimassa.
Se sai uskoni ihmisyyteen kohoamaan pilviin, eikä se ole sittemmin horjunut.
Saamme selville, mikä kaupunki järjestää seuraavat olympialaiset.
Haluaisin kiittää hakijakaupunkeja erinomaisista hakemuksista.
MADRID 2016 - HAKIJAKAUPUNKI
Madrid!
CHICAGO 2016 - HAKIJAKAUPUNKI ANTAA YSTÄVYYDEN LOISTAA
RIO 2016 - HAKIJAKAUPUNKI ELÄ INTOHIMOASI
Rio de Janeiro! - Brasilia!
TOKIO 2016 - HAKIJAKAUPUNKI
Vain yksi voi voittaa.
No niin.
Minulla on kunnia ilmoittaa, että 31. olympialaiset on myönnetty -
Rio de Janeirolle.
Hetkinen.
Onko Chicago pois pelistä?
Se oli taianomaista. Kuin olisimme saavuttaneet nirvanan.
Me vain huusimme, halasimme toisiamme ja itkimme.
Yhtäkkiä huomasin halaavani Peleä.
Olimme eri ulottuvuudessa.
Kun haimme kisojen järjestämistä,
paralympialaisista oltiin innostuneita,
ja uskon sen olleen hakemuksen vahva elementti.
Synnyin Riossa, ja unelmani Rion olympialaisista toteutui.
Andrew teki Brasiliasta varteenotettavan paralympiamaan.
Unelmani oli tehdä Brasilian paralympiakomiteasta -
yksi maani tärkeimmistä urheilujärjestöistä.
Rio de Janeiro järjestää olympialaiset ensimmäisenä Etelä-Amerikassa.
Lontoon jälkeen maailman, median -
ja sponsoreiden odotukset olivat pilvissä. Emme saaneet epäonnistua.
Unelmoin Rio de Janeirosta.
Tajusin, että unelmani voisi toteutua.
Rakastuin miekkailuun täyttä päätä viisivuotiaana.
Taisin olla maan parhaiden joukossa kuuden vuoden ajan.
Olin varsin lahjakas.
Kun olin 11-vuotias, harjoittelin tietenkin miekkailusalilla.
Päätäni alkoi särkeä pahasti.
Menin kotiin ja päässäni oli valtava mustelma.
Äitini kysyi, olinko miekkaillut ilman maskia.
Vastasin äidilleni: "En tietenkään." Olin pienenä hieman hullu.
Olin onnekas, koska 97 % ihmisistä kuolee kahden ensimmäisen tunnin aikana.
Sairauden nimi on aivokalvontulehdus.
Meningiitti.
En muista muuta, koska vajosin koomaan.
Tunsin räjähtäväni sisältäpäin.
Kehoni osa yritti tappaa minut.
Se oli kuin ottelu.
Minun oli miekkailtava päihittääkseni sairauteni.
Perheeni kärsi kaikkein eniten.
He joutuivat palaamaan kotiin joka ilta.
He sanoivat vain: "Heippa."
En tiennyt, oliko se arrivederci, eli italiaksi "nähdään pian",
vai viimeiset hyvästit.
Muutaman päivän päästä käteni amputoitiin.
Sen piti taltuttaa sairaus.
Kaiken piti olla kunnossa.
Mutta sitten sairaus palasi.
"Mitä haluatte tehdä? Voimme amputoida jalat."
Vanhempani olivat kauhuissaan. Päätin heidän puolestaan.
Jos selviytymisellä on 1 %: n mahdollisuus, amputoidaan jalat.
"Mutta voitko elää ilman jalkoja ja käsiä?"
Emme olleet aiemmin nähneet jalatonta ihmistä.
Uskoin, että vain vanhukset istuivat pyörätuolissa.
Olin 11-vuotias. Olin hyvä koulussa. Olin urheilija.
Miksi minun piti sairastua?
Vankilassa on paljon pahoja miehiä. Parempi antaa heidän kärsiä.
En ollut tehnyt elämässäni mitään pahaa. Miksi minä?
Mutta jos kysyy itseltään vain sitä, ei ikinä pääse minnekään.
Vastausta tai syytä ei ole.
Sellaista sattuu.
Siinä tavallaan syntyy uudestaan -
ja joutuu oppimaan kaiken alusta asti askel kerrallaan.
Käveleminen, syöminen, hampaiden harjaaminen,
kaikki liikkeet unohtuvat.
Kaikkein tärkeintä oli miekkailla taas.
Minun tarvitsi vain haistaa miekkailusalin haju.
Rakastan sitä.
Sitä rakastaa, vaikka se haiseekin pahalta.
Menin lopulta, ja kun näin pyörätuolimiekkailua, kysyin:
"Mitä tämä on? Tämä ei ole miekkailua.
Tämä on vammaisille ihmisille. En tahdo tehdä tällaista."
Isäni kiinnitti teipin avulla floretin käteeni,
ja aloin miekkailla. Rakastuin päätä pahkaa uudestaan.
Mielen on oltava kirkas ja valmis kaikkeen.
Miekkailussa pidän eniten siitä, että jos pelkää,
ei voi voittaa, ja rakastan voittamista.
Maailman näkee eri tavalla maski päässä.
Näen lempimaailmani maski päässä.
Sain kokea lempihetkeni elämässä kaksi kertaa.
Pienenä unelmani oli kilpailla olympialaisissa,
mutta sairauden myötä unohdin sen täysin.
Kun palasin miekkailun pariin, tajusin, ettei unelmani ehkä ollutkaan tuhoutunut.
Isäni sanoi: "Unelmoin ajasta,
jolloin vammaiset ihmiset voivat osallistua olympialaisiin."
Kaikki pitivät sitä hulluna ideana.
Vuonna 1944 selkärankavamma oli lähestulkoon kuolemantuomio.
Miehet tuotiin takaisin Britanniaan avoimissa arkuissa.
Lääkäripiiri sanoi: "Heistä ei ole enää mihinkään."
Heidät pumpattiin täyteen morfiinia,
ja he kuolivat puolen vuoden sisällä.
Kun Stoke Mandevillen selkärankavammakeskus -
päätettiin avata, kukaan ei halunnut johtaa sitä,
koska potilaat kuolivat.
Kun työtä tarjottiin isälleni,
hänellä oli kaiken maailman ideoita avun suhteen. Hän oli innoissaan.
Hän aloitti hoidon, jossa potilaita käännettiin kahden tunnin välein.
Makuuhaavat loppuivat, ja potilaat jäivät henkiin.
Ja koska henkilökuntaa ei ollut,
hän pysyi sairaalassa ja auttoi kääntämään potilaita kahden tunnin välein.
Hän ei ollut koskaan kotona.
Tiesin, että hän oli loistava lääkäri -
ja että hän teki jotain todella erityistä.
Olisin kuollut ilman häntä.
Alaraajahalvaus ei ole tien pää. Se on uuden elämän alku.
Sir Ludwigin päätavoite oli yksinkertaisesti varmistaa,
että niistä ihmisistä tulisi veronmaksajia.
Kansalaisvelvollisuudet ovat osa sitä.
Ei vain selviytyminen.
Tarkoitus on olla hyödyllinen ihminen, ystävä, perheenjäsen,
aviomies, vaimo ja tuttu kuten kaikki muut.
Mieleeni juolahti, että urheilun poisjättäminen -
vammaisten kuntoutuksesta olisi ollut vakava virhe.
Se oli luultavasti yksi parhaimmista ajatuksistani lääkärinä.
Urheilu innostaa.
Maailmassa ei ole mitään muuta,
mikä voi tuoda ihmisen takaisin kielekkeeltä kuin urheilu.
Nähtyäni, kuinka halvaantuneet hyväksyivät urheilun,
oli loogista perustaa urheiluliike.
Pidimme ensimmäiset kisat halvaantuneiden veteraanien välillä, vain 16 miestä...
STOKE MANDEVILLE -KISAT 29. HEINÄKUUTA 1948
...29. heinäkuuta 1948. Samana päivänä, kun Lontoon olympialaiset avattiin.
LONTOON OLYMPIALAISET 29. HEINÄKUUTA 1948
Vammaiset harjoittelivat kaiken aikaa tullakseen paremmiksi ja nopeammiksi.
Liike lähti lentoon.
18 maata osallistui kansainvälisiin paraplegisten...
22 maata oli edustettuna vuoden...
26 maata otti osaa Stoke Mandeville -kisoihin.
Se kasvoi kuin silmissä.
Ensimmäiset paralympialaiset järjestettiin Roomassa.
Monet luulivat paralympialaisten liittyvän jotenkin halvautumiseen,
mutta nimi tarkoittaa rinnakkaisuutta.
Guttmann oli oikein älykäs ymmärtäessään,
että urheiluliike olisi erittäin tärkeä työkalu käsitysten haastamisessa.
Pekingin kisat koittivat.
Kiina oli myös maa, jossa vammaisia ihmisiä ei nähty.
Heidät piilotettiin.
Koska vammauduin hyvin nuorena,
perheeni ei koskaan asettanut suuria odotuksia minulle.
He vain ihmettelivät, mitä tekisin aikuisena.
Miten elättäisin itseni.
Kiinan vammaisliitto etsi urheilijoita -
Pekingin 2008 paralympialaisia varten.
He tulivat kysymään, olinko kiinnostunut urheilusta.
Synnyin köyhään perheeseen.
He avasivat minulle oven.
Peking sijaitsee maailman suurimmassa maassa.
Kiinan kansantasavalta.
Kiina sitoutui tekemään paralympialaisista parhaat mahdolliset -
ja muuttamaan niiden avulla vammaisten ihmisten elämää.
No niin, naiset ja herrat, nyt taistellaan kultamitalista.
Numero kolme, Ryley Batt.
Kiina yllätti kaikki paralympialaisten suhteen.
Saimme pelata Yhdysvaltoja vastaan finaalissa,
ja sitä tuli katsomaan noin 8 000 ihmistä.
Kun kuulin paralympialaisista,
en halunnut katsoa ihmisiä pyörätuoleissa.
Karsastin heitä.
En halunnut istua pyörätuolissa tai kuullakaan siitä.
Äidilleni tehtiin raskauden aikana ultraäänitutkimus.
Mikään ei viitannut vammaisuuteen.
Kun synnyin, perheelleni oli valtava järkytys,
että minulta puuttuivat jalat ja muutama sormi molemmista käsistä.
Mummoni, joka on mitä kultaisin ihminen,
ei osannut pidellä minua.
Hän ei osannut hyväksyä minua, ja äitini ja mummoni itkivät viikkoja,
koska eivät tienneet, mitä minusta tulisi.
Sano: "Päivää, kamera." - Pyörä!
Se on pyörä. Hän sanoo "pyörä". - Pyörä.
Mutta ukkini oli erilainen. Hän ei suostunut luovuttamaan.
Vilkuta nyt äidille.
Vilkuta äidille.
Hän osti minulle mönkijän, kun olin kolme- ja puolivuotias,
ja vanhempani kysyivät: "Miksi ostit sen hänelle?
Kuinka hän ajaa sillä?"
Onpa sinulla hieno pyörä, Ryley. Anna palaa vaan.
Päivä, jona sain sen mönkijän, oli elämäni paras,
ja muistan sen päivän edelleen.
Tunsin olevani normaali poika.
Katsopa, kun poika kiitää.
En muista koskaan säälineeni itseäni vammani takia.
En nähnyt itseäni vammaisena. Minulla on vamma.
Hän on kuin apina.
Tapasin liikkua skeittilaudalla. Halusin sopia joukkoon ja olla siisti.
Olin poissa koulusta, kun meidän piti valita urheilulaji,
ja minulle jäi pyörätuolirugby.
Halusin hypätä tuoliin, mutta pidin sitä liian nolona.
Viikko kului, ja menin uimaan.
Kun palasin, skeittilautani oli varastettu.
En tiedä, mikä päässäni napsahti, mutta halusin kokeilla pyörätuolirugbyä.
Olen hieman koukussa adrenaliiniin.
Nokkakolarit kuuluvat pyörätuolirugbyyn.
Se on kovaa, eikä se sovi herkkäluontoisille.
Pyörätuolirugby tunnetaan osuvasti myös murhapallona.
Pyörätuolirugby sopii minulle kuin nenä päähän,
mutta teinivuoteni olivat luultavasti elämäni vaikeimmat.
Olin hyvin negatiivinen itseäni kohtaan.
En halunnut mennä ihmisten ilmoille -
ja pelkäsin sitä, mitä minusta ajateltiin.
Luultavasti söin liikaa ja aloin lihoa.
Onko sinulla tyttöystävää? - Ei tällä hetkellä.
Käyn bileissä ja isken tyttöjä, joten...
Niinkö? - En tosin usein.
Ryley, huijaatko meitä? - En.
Pekingin kisoissa luotin vain lahjakkuuteeni.
Kuntoni oli aivan liian huono.
Hävisimme finaalin, ja tunsin pettäneeni muut 11 pelaajaa.
En pitänyt vammastani, ja se oli rankkaa aikaa.
Paralympiavoittaja Yhdysvallat.
Pekingin paralympialaisten jälkeen -
suhtautuminen vammaisiin muuttui kaikkialla maassa.
Minun ja perheeni elämä -
koheni paljon sen jälkeen.
Ennen kisoja vammaisiin suhtauduttiin erittäin huonosti Kiinassa.
Mutta tarina on sama ympäri maailmaa.
Syrjintää tapahtuu Isossa-Britanniassakin.
Ehkä hieman hienovaraisemmin.
Minut adoptoitiin Ranskaan.
Laskeuduin ikään kuin uudelle planeetalle.
Kuulin usein, että olin yhtä tyhjän kanssa.
Olin vain likainen rampa,
neekeri...
Se...
Olin pieni. En oikein ymmärtänyt, mistä oli kyse.
Mutta kun kerroin vanhemmilleni...
Minun on usein vaikea ymmärtää,
miksi ihmiset ovat niin julmia erilaisuutta kohtaan.
Kasvoin Australiassa ja olin täydellinen kiusattava.
Yksi poika kutsui minua toistuvasti merirosvoksi,
ja minä vain...
Viimein sain tarpeekseni -
ja heitin sääriproteesini huoneen poikki kuin keihään,
ja se osui häneen.
Se oli lukion ensimmäinen päivä. Minua ei kiusattu toiste.
Sydämeni toimii vielä. Aivoni toimivat vielä.
Minua on turha pidätellä, sillä en salli sitä.
Haluamme mahdollisuuden näyttää, mihin pystymme. Järjestämme sen vaikka itse.
ETELÄ-AFRIKKA
Olen kotoisin maaseudulta, joten ymmärrän, kun asioita piilotellaan.
Se oli hyvin outoa.
Usein maaseudulla lapset laitettiin lukkojen taakse,
koska perhe piti vammaista lasta kirouksena.
Osa ihmisistä ei halua nähdä heitä.
Olin 10-vuotiaaksi asti jumissa pyörätuolissa.
Silloin ei näe, mitä muut näkevät.
Omaa tulevaisuuttaankaan ei näe.
Hyväntekeväisyysjärjestö auttoi minua jalkojeni kanssa.
Pidä tästä kiinni. Tämä vai tämä?
Selvä. Käännä sitä.
Sain ensimmäiset Cheetah-juoksuproteesit.
Se muutti elämääni monin tavoin.
Nyt saatoin tulla ihmisten luo,
katsoa heitä suoraan silmiin ja tervehtiä heitä vatsan tuijottamisen sijasta.
Tunsin olevani samalla tasolla.
Hetkenä, jona aloin liikkua, aloin rakastaa sitä tunnetta.
Hyvää työtä!
Minulta kysytään, miksen pysy aloillani. En usko, että haluan pysyä paikallani.
Alan aina nauraa juostessani.
Mikään ei voi haitata minua.
Kuulen vain, kun tuuli vinkuu korvissani.
Aloin ajatella: "Haluan tehdä asioita.
Haluan olla parempi. Haluan muuttaa maailmaa."
Valmentajani sanoi: "Olet lahjakas.
Lähdemme Rioon."
VUOSI ENNEN OLYMPIALAISIA
Olimme järjestäneet kahdet menestyksekkäät kisat -
Pekingissä ja Lontoossa.
Odotukset Rion suhteen olivat valtavat.
Järjestelyissä tehdään viimeisiä muutoksia.
Rakentaminen on käynnissä ja aikataulussa.
Ajattelimme, että siitä tulisi uskomatonta.
Saisimme valmiiksi jotain erityistä.
Mutta sitten matkaan tuli mutkia.
Täällä pidämme...
RIO 2016 JÄRJESTELYKOMITEAN PUHEENJOHTAJA
...historian parhaat paralympialaiset.
Emme järjestelyiden suhteen vaan ihmisten tunteman lämmön.
Sitten tuli aika julkistaa järjestelykomitean nimi.
Virallinen nimi oli Rion 2016 olympialaisten järjestelykomitea.
Paralympialaiset puuttuivat.
Se jätti kysymysmerkin mieleeni.
Miksi he jättivät paralympialaiset pois virallisesta nimestä?
Enpä tiedä. Osa vanhemmista johtajista ei välittänyt pätkän vertaa.
Paralympialaisten historiassa on ollut aikoja,
kun urheilijoita ei ole kohdeltu arvokkaasti ja kunnioittavasti.
Atlanta oli suorastaan katastrofi.
Järjestelykomitea päätti olla järjestämättä paralympialaisia.
Ateenan kuvista näkyy,
etteivät katsomot olleet täynnä. Promootiossa oli monia ongelmia.
Jos meno on helppoa, kyse ei ole paralympialaisista.
Venäjä on kieltäytynyt järjestämästä paralympialaisia.
MOSKOVAN OLYMPIALAISET 1980
Professori Sir Ludwig Guttmann suree -
venäläisten päätöstä jättää vammaiset pois kisoista.
Olin katkera.
Neuvostoliitto ei myönnä, että siellä on vammaisia -
eikä siksi halua järjestää paralympialaisia.
Maa on vähintään 20 vuotta meitä jäljessä.
Kun Neuvostoliitto kieltäytyi järjestämästä olympialaisia vammaisille,
vuonna 1960 Roomassa alkanut perinne rikkoutui.
Mutta Alankomaat varmisti, että kisat pidettäisiin.
ARNHEMIN PARALYMPIALAISET 1980
Arnhemiin saapuessani en ollut tietoinen,
että Sir Ludwig oli kuollut aiemmin sinä vuonna.
Uskon hänen taistelleen loppuun asti.
Hän työskenteli viime henkäykseen.
Hän sammutti valot joka ilta,
koska lähti aina viimeisenä,
ja hän oli täynnä tarmoa työtänsä kohtaan.
Hän nukkui pois oikeaan aikaan.
Menin Arnhemiin, ja se oli erittäin liikuttavaa.
Ensimmäiseksi siellä pidettiin minuutin hiljaisuus isäni kunniaksi.
Ne ihmiset ajattelivat kokonaisen minuutin ajan isääni.
Se oli hyvin liikuttavaa.
Vieressäni oli poika, jolla oli vakava CP-vamma.
Hän ei voinut puhua, mutta hänellä oli taulu edessään,
ja hän kysyi eri kirjaimia osoittamalla, miksi olin paikalla.
Vastasin, että Ludwig Guttmann on isäni.
Poika osoitti suurin vaikeuksin kirjaimet lauseeseen: "Hän oli suurenmoinen mies."
Mutta kisat olivat valtava menestys.
Ne pidettiin Arnhemissä, koska venäläiset sanoivat, ettei heillä ollut vammaisia.
Mutta uskoakseni heitä on nykyään jonkin verran.
Olet voittanut 17 mitalia paralympialaisissa.
Jokainen maailmanennätys on nimissäsi.
100 metriä, 400 metriä, 800 metriä, 1 500 metriä ja 5 000 metriä.
Voitit ensimmäisenä henkilönä vuoden neljä suurinta maratonia -
kolme vuotta peräkkäin.
Uskomatonta. - Kiitos.
Kerro kaikille tarinasi, koska se on uskomaton. Missä synnyit?
Synnyin Pietarissa Venäjällä.
Vammaisena lapsena syntyminen 80-luvun Venäjällä -
oli suuri kamppailu.
Biologisella äidilläni ei ollut varaa minuun.
Minut laitettiin orpokoti numero 13:een.
Ei hienoja nimiä, vain orpokoti numero 13.
Elämä oli yksinkertaista.
Pyörätuolia ei ollut.
Ainoa tapa liikkua oli laahustaa maata pitkin,
ja käytin käsiäni jalkoinani.
Olin orpokodin kapinallinen ja erittäin itsepäinen lapsi.
Minut adoptoitiin vasta kuusivuotiaana, kun äitini astui ovesta sisään.
Olen hänelle kaiken velkaa.
Ennen kuin huomasinkaan, olin matkalla Yhdysvaltoihin.
En tuntenut ulkomaailmaa.
Äitini sanoi, että huusin, koska kaikki oli tuntematonta.
Lähdin paikasta, jonka olin tuntenut niin pitkään,
ja astuin uuteen maailmaan, jota en tuntenut ja jonka kieltä en osannut.
Hei vain!
Kuinka vanha olet? - Kuusivuotias.
Kun saavuin Yhdysvaltoihin, jalkani olivat surkastuneet.
Tarvitsin 10 leikkausta vain, jotta jalkani saataisiin suoraksi.
Lääkärit eivät uskoneet, että jäisin henkiin.
En eläisi pitkään enkä voisi tehdä töitä.
Se oli ahdasmielistä ajattelua.
Heti kun istahdin siihen kilpatuoliin,
tiesin, että se oli kuin tehty minulle. - Nähdään!
Tunsin ensi kertaa...
Tatyana!
...olevani vapaa ja että voisin liikkua todella nopeasti.
Olin niin omassa elementissäni, etten välittänyt mistään muusta.
Maailmassa ei ollut mikään vinksallaan.
Se tuntui ikuisuudelta. Saatoin vain jatkaa loppumattomiin.
Kelaan noin 200 kilometriä viikossa.
Treenaan lähes samoin kuin terveet juoksijat.
Katso tätä.
Jotkut uskovat, että käsillä kävely ensimmäisten kuuden vuoden aikana -
rakensi lihasmassaa käsiini ja selkääni.
Muistan, kun kouluvuoden alussa meidän piti kirjoittaa tavoitteemme.
Viimeinen tavoitteeni oli kilpailla vuoden 2004 Ateenan olympialaisissa.
Tatyana McFadden.
Hyvä, Tatyana!
Kukaan ei uskonut, että pääsisin joukkueeseen tai että saisin mitalia.
Kun palasin kisoista,
kukaan ei ollut kuullutkaan paralympialaisista.
Halusin liittyä lukion juoksutiimiin,
mutta minulla ei ollut oikeutta kelata muiden juoksijoiden rinnalla,
koska olin ainoa nainen, joka kelasi pyörätuolissa.
En ymmärtänyt, miksi minua syrjittiin.
Jopa valmentajat sanoivat, että minun pitäisi perustaa oma kerhoni,
koska en kuulunut sinne. Se loukkasi minua.
Päätin taistella sitä vastaan.
Haimme oikeutta lakiteitse, mutta emme rahan takia.
Halusimme vammaisille oikeuden osallistua lukiourheiluun.
Vammaisopiskelijat saavat oikeuden osallistua koulujen urheiluohjelmiin.
Mandaatti tulee Obaman hallinnolta.
Saatoin kelata muiden juoksijoiden rinnalla.
Ensimmäistä kertaa historiassa vammaisopiskelijat -
otetaan mukaan koulujensa urheilujoukkueisiin.
Se oli vaikea kokemus, mutta laki tuli voimaan koko maassa -
nimellä "urheilun ja kuntoilun tasa-arvolaki".
Jotkut kutsuvat sitä Tatyanan laiksi.
Kun sain tietää, että paralympialaiset järjestettäisiin Venäjällä,
halusin todella tehdä jotain.
Monet yllättyvät kuullessaan talviparalympialaisista.
SOTŠIN TALVIPARALYMPIALAISET 2014
Kisoissa on sokeita urheilijoita, jotka laskettelevat 100 km/h alas mäkeä...
Hyvin menee.
...luottaen ohjaajaansa, joka antaa käskyjä radion kautta:
"Vasen, oikea."
Näkövammaisten supersuurpujottelu alkaa pian.
En tykkää lasketella kovaa vauhtia, joten se oli poissa pelistä.
Sitten mieleeni juolahti maastohiihto.
Sen treenaaminen oli elämäni vaikein koettelemus.
Tiimin muut valmentajat sanoivat, että minun pitäisi palata kesälajiini -
ja keskittyä Rioon.
Tatyana McFaddenin tarina on erittäin mielenkiintoinen.
Mikään ei voita sitä, kun näkee perheensä -
pitelemässä Amerikan ja Venäjän lippuja -
ja kun kaikki sulautuvat yhteen siinä hetkessä.
McFadden yrittää pitää johtonsa.
Marthinsen kirii sisäradalla fanien vieressä.
McFadden yrittää pitää hänet takanaan. Ja Marthinsen puskee sauvoja hartiavoimin.
Upea loppu veto vedolta.
Marthinsen taisi ylittää viivan vain 0,1 sekuntia nopeammin.
Uskomaton loppukiri.
Hopeamitalin voittaminen biologisen äitini läsnäollessa -
kruunasi voiton.
Olin niin innoissani jälleennäkemisestämme.
Helpotus huokui hänen kasvoiltaan.
Hän eli niin rankan elämän ja oli aina huolissaan voinnistani.
Minut nähtyään hän näytti heti vuosia nuoremmalta.
SEITSEMÄN VIIKKOA KISOJEN ALKUUN
Rion olympialaisiin on vain viikkoja.
Olen niin nuori, ettei mitään hävittävää ole.
Kaikki on mahdollista, kunhan yrittää parhaansa.
Menen Rioon 14-vuotiaana pojankloppina.
Olin innoissani sinne pääsystä.
Treenasin Rioa varten neljä vuotta.
Neljä vuotta.
Elämässä on uhrattava paljon:
ystävien polttarit, häät, syntymäpäivät ja sen sellaista.
Ehkä nämä ovat ainoat paralympialaiseni.
Kaikki voi muuttua.
Muutamaa viikkoa ennen olympialaisten avausta -
järjestelykomitea soitti.
Kanssani haluttiin puhua kasvotusten.
Ja minä sanoin...
Heinäkuun 18. päivä oli kaikista tärkein.
Meidän puoltamme edustimme me kolme.
Komitea sanoi: "Kyse on rahasta.
Paralympialaiset kärsivät suuresti.
Emme tiedä, minkä tason paralympialaiset voimme järjestää.
Ehkä se ei ole edes mahdollista."
Ne olivat elämäni pisimmät viisi minuuttia.
Helvetti sentään. Rahaa ei ollut.
Mitä helvettiä? Mistä oli kyse?
Kisoja ei voi järjestää ilmaiseksi.
Kyse ei ollut yksittäisistä asioista. He sanoivat: "Emme voi järjestää kisoja."
Olimme šokissa.
Olin tuntenut Xavin yli 10 vuotta. Näin hänet ensi kertaa lamaantuneena.
En voinut kuvitella, kuinka tilanne korjattaisiin,
ja se oli pelottavaa.
Sitten komitea poistui huoneesta.
Taisimme olla siellä kymmenisen minuuttia täysin vaiti ja tietämättä,
mitä sanoa tai mistä aloittaa.
VIISI VIIKKOA KISOJEN ALKUUN
"Urheilijoiden mahdollisuudet matkustaa paralympialaisiin ovat epävarmat",
sanoo Kansainvälisen paralympiakomitean puheenjohtaja.
Emme ole koskaan paralympialaisten 56-vuotisen historian aikana -
kohdanneet tällaisia olosuhteita.
Huoli kasvaa paralympialaisten ympärillä.
Paralympialaisten sanottiin peruuntuvan rahan takia.
Ei mestaruuskisoja tai olympialaisia peruttaisi tämän takia. Tämä on skandaali.
Itkin koko kuukauden ennen Rion kisoja.
Mitä tapahtuisi? Olin...
En tiennyt, mitä ajatella silloin. Se oli musertavaa.
Huolenaihe alkaa pikavauhtia kehkeytyä kriisiksi.
Kuinka paha käteiskriisi on? Suoraan sanottuna katastrofaalinen.
Kävi ilmi, että paralympialaisia varten varatut rahat -
oli jo käytetty olympialaisiin.
SUURIN PELKONI ON, ETTÄ URHEILIJOITAMME KOHDELLAAN TOISEN LUOKAN KANSALAISINA
Rehellisesti sanottuna olin raivoissani.
Pidin sitä järjettömänä. Molemmilla kisoilla on omat budjettinsa.
Miksi he varastivat meiltä?
Ne ihmiset vaikuttivat pitävän paralympialaisia tyhjänpäiväisinä.
Kansalliset paralympiakomiteat kyselivät:
"Andrew, mitä tapahtuu? Pidetäänkö kisat vai ei?"
NELJÄ VIIKKOA KISOJEN ALKUUN
Paraurheilijoilla ei ole aikaa murehtia asioita, jotka eivät toimi.
He ottavat kaiken irti toimivista asioista.
Vakuutan, että teemme siten tässä tapauksessa.
Unohtakaa johto, sillä he eivät auta meitä.
Emme voineet tuottaa pettymystä urheilijoillemme.
Me kolme kävimme toimeen.
Xavi organisoi uudelleen käytettävissä olevia resursseja.
Otimme taulun esiin. Onko tämä toimenpide mahdollinen?
Ei, sopimus allekirjoitettiin. Kaikki maksettiin jo.
Onko tämä mahdollista? Tarvitsemme tämän. Tehdään se.
Philip taas kävi keskustelua median ja poliittisten toimijoiden kanssa.
Andrew'n rooli oli tehdä yhteistyötä Brasilian viranomaisten kanssa.
Yritin saada rahaa hallitukselta.
Brasilian ensimmäinen naispresidentti Dilma Rousseff on hyllytetty.
Brasilian presidentti oli pantu viralta.
Katastrofi uhkasi.
Teimme monia operatiivisia muutoksia,
mutta loppujen lopuksi raha oli kriittisin osa.
Ja meille luvattiin rahaa viikosta toiseen.
Puhuimme ja viestittelimme asioiden etenemisestä.
UUTISIA SPONSORIMAKSUISTA?
PIAN ON LIIAN MYÖHÄISTÄ.
YRITÄN, MUTTA KAIKKI OVAT OLYMPIALAISISSA.
Kisat piti yrittää pelastaa olympialaisten aikana.
Olin harjoitteluleirillä Alabamassa valmistautumassa kisoihimme.
Jatkoin valmisteluani sormet ristissä toivoen,
että kaikki järjestyisi.
KOLME VIIKKOA KISOJEN ALKUUN
Keskittyminen oli vaikeaa.
Stressasin kovasti henkisen valmistautumisen takia.
Lakkasin seuraamasta uutisia.
En halunnut tietää siitä. Yritin vain keskittyä.
HALLITUS SPONSOROI 100 MILJOONALLA.
LOISTAVA UUTINEN.
MILLOIN SAAMME RAHAT?
Löysimme rahaa.
Sitten tuomari iski kieltomääräyksen hallitusta vastaan -
estäen sitä siirtämästä lupaamiaan rahoja,
ellei järjestelykomitea avaisi kirjanpitoaan.
Se ei tietenkään halunnut tehdä sitä.
Kisoihin on kolme viikkoa, ja ne kiikkuvat veitsen terällä.
OLEN MENOSSA PUHUMAAN TUOMARIN KANSSA.
PIDÄ PUOLESI.
En unohda sitä koskaan,
sillä hallitus ja minä menimme puhumaan tuomarin kanssa Rioon -
yhdessä kaupungin syyttäjän kanssa.
Sanoin tuomarille: "Kuule, ilman rahaa paralympialaisia ei voida järjestää."
Brasiliassa on 24 miljoonaa vammaista ihmistä.
Mitä sanomme heille? Kerrommeko vammaisille:
"Te ette...
Ette ole tärkeitä. Ette ole vaivan väärtejä."
- UUTISIA? - MITEN KÄVI?
ODOTAMME 24 TUNTIA.
Olin kauhuissani. Jos kisoja ei pidettäisi,
se olisi loppumme. Liikkeen ja järjestön loppu.
Tiemme olisi päättynyt siihen.
Tulevaisuudessa luottamusta ei enää olisi.
Se tukahduttaisi paralympialaisten liekin.
Xavi sanoi: "Tämä on loppumme."
Hän puhkesi kyyneliin.
Sitä on vaikea selittää,
koska uskomme, että olemme osa isompaa kokonaisuutta.
Liike on hyvän asialla.
Olin kuntosalilla, kun Australian uimaliiton johtaja soitti.
Se oli uskomaton helpotus.
Kisat pidettäisiin sittenkin.
Olimme todella innoissamme, ja yritin pitää kaikki tunteeni sisälläni.
Puhuin itselleni kohteliaasti näin:
"Selvä. Olen valmis. Aika mennä treenaamaan."
Istuin alas ja itkin uudestaan.
Sitten saimme hyvät uutiset rahasta.
Luojan kiitos.
Nyhjäisimme tyhjästä ja voimme järjestää jotakin.
Kisat pidetään, kävi miten kävi.
Vuosien valmistelu kulminoituu tähän.
Neljän vuoden välein järjestettävät paralympialaiset -
ovat jotakin lähes taianomaista.
Tämä on yhteisö, ja me tuemme toisiamme.
Maailma näkee sen yhteyden kisojen aikana.
Se on voimakas kannanotto,
koska monet kamppailevat kovasti vain päästäkseen sinne.
RIO 2016 - UNELMANNE ON TOTEUTUNUT
Olette saapuneet Rion 2016 paralympialaisiin.
Etäällä on olympiapuisto.
Rion 2016 paralympialaiset alkavat hetken päästä.
Seuraavaksi yksi odotetuista kisoista: miesten 800 metrin T54-finaali.
30-15.
10.
Kaikki näytti autiolta.
Se oli järkyttävää.
Helvetti sentään.
Järjestelykomitea, joka oli kadottanut rahamme -
tai tuhlannut ne, ei ollut myynyt yhtään lippuja.
Lippuja myytiin paljon vähemmän kuin aiemmissa kisoissa.
Se loi huonon ilmapiirin.
Rahaongelmat olivat avainasemassa, mutta samalla mietitytti,
miksi pidämme kisat, jos kukaan ei tule katsomaan?
Katsomossa on tuhansia istuimia, jotka voisivat muuttaa elämiä.
Ei sovi unohtaa, että elämiä muutetaan radalla,
mutta sen lisäksi myös katsomoissa.
Miesten 200 metrin T42-finaali.
Ntando Mahlangun ensimmäiset mestaruuskisat.
Unohdetaan stadioneiden katsojamäärät.
Kyllä, urheilijat haluavat ihmisiä kannustamaan.
Mutta minä edustan miljardia ihmistä, ja se on mieletöntä.
Minulle on tärkeää edustaa kotimaatani,
koska en ikinä unohda juuriani.
Ja siitä se alkaa. Mahlangu saa hitaan alun.
Edustan kansaani ja heimoani.
Edustan muita heimoja.
Juoksen taksikuskien ja niiden ihmisten vuoksi,
jotka varmistavat, että maaseudulla saadaan leipää.
Juoksen niiden vuoksi, joilla on iso rooli elämässäni.
Siinä tulee Etelä-Afrikan Mahlangu!
Whitehead voittaa kultaa! Mahlangulle hopeaa.
Mahlangu juoksee toiseksi ja tekee uuden Afrikan ennätyksen.
Jokainen urheilija unelmoi kultamitalista.
Ntando Mahlangu.
Mutta hopeamitali tuntui uskomattomalta.
Muistan, kun jotkut sanoivat: "Lippuja ei saada myytyä."
Sanoin: "Odottakaa vain.
Ihmiset tulevat.
Brasilian kansa tukee näitä kisoja. He eivät tuota pettymystä."
Paralympialaisten henki syttyi liekkeihin kuin tyhjästä.
Urheilijat nousivat keskiöön.
Ellie Cole voittaa kultaa ennätysajallaan.
Amerikkalaiset kamppailevat voitosta.
Ja Tatyana McFadden saa ensimmäisen kultamitalinsa Riossa!
Uskomaton juoksu Peacockilta!
Lipunmyynti alkoi vilkastua.
Ihmiset eivät tienneet lipuista,
ja sitten ne vietiin käsistä.
Loppukiristä tulee äärimmäisen tiukka. Sieltä tulee Van Rhijn!
Van Rhijn saattoi ehtiä ensin ja niin ehtikin!
Suurin olympiapuistossa käynyt ihmismäärä oli paralympialaisten aikana.
Paraurheilu pelasti päivän.
Ja katsojat, eli Rion asukkaat,
cariocat, tulivat katsomaan kisoja ja tunsivat yhteyden.
Boccian aikana...
Boccian pelaajat kärsivät vakavasta vammasta,
joten erilaiset olosuhteet, kuten kylmyys, kuumuus, melu -
ja yllätykset rasittavat heitä,
ja yleisö käyttäytyi kuin jalkapallopelissä.
Toimihenkilöt olivat hieman huolissaan.
He miettivät, pitäisikö yleisöä pyytää rauhoittumaan.
Atleetit sanoivat: "Tämä on mahtavaa. Tätä olemme aina halunneet."
Kova työ tuo tulosta Brasilialle,
eivätkä tiimi ja kapteeni Antonio Lerne unohda tätä ikinä.
Rioa ympäröi kohina, joka oli lähestulkoon sähköinen.
Fanit olivat riemuissaan.
Olimme onnekkaita,
että finaalissa fanit suosivat ja kannustivat amerikkalaisten sijaan meitä.
Siinä on maailman kiistattomasti paras pelaaja: Ryley Batt.
Halusimme peitota paralympialaisissa vain yhden tiimin: Yhdysvallat.
Pekingin kuvien katsominen käänsi kelkan.
Hopeamitali lepäsi yöpöydälläni. Tapasin katsoa sitä joka aamu.
Halusin saada kultaa.
Käskin itseäni treenaamaan kahta kovemmin.
Kaikki ovat asemissaan.
Erotuomari käynnistää pelin.
Ja ottelu on käynnissä.
Battilta ei voimaa puutu. Hän puskee läpi.
Ylimääräiset kilot pudotettuani aloin hyväksyä vammani paremmin.
Hän menetti pallon.
Olin ylpeämpi itsestäni.
Kaikki ovat taas pystyssä.
Batt avasi väylän oikealla.
Siinä hän tulee taas puskien itsensä läpi.
Ryley Batt vie Australian johtoon pistein 58-57.
Se saattoi olla ratkaiseva maali.
He ottavat aikalisän.
Ukillani oli valtava vaikutus elämääni, ja hän käski aina johtaa esimerkillä.
Älä näytä tuota naamaa. Puhu ukin kanssa.
Halusin voittaa sen takia. Halusin pelata parhaani mukaan ukkini takia.
Surullista kyllä hän menehtyi viime vuonna...
Se saa minut liikuttumaan.
Mutta hän olisi ylpeä minusta.
Moi.
Nähdään.
Australian sisärajaheitto. Kaikki riippuu Battista.
Batt vie pallon rajan yli, ja ottelu on ohi!
Australia voittaa kultaa!
Upea hetki koittaa jatkoajalla.
Se oli mahtavaa, koska voitin 11 parhaan kaverini kanssa.
Uskon, että Rio oli Lontootakin tärkeämpi tapahtuma liikkeelle,
koska olimme silloin kaikkein haavoittuvaisillamme.
Täysin paljaina. Se oli puhdasta urheilua.
Paraurheilijasta ollaan valmiita uutisoimaan urheilun kautta.
Sitä hetkeä varten harjoittelee koko ikänsä.
Käteni oli tuottanut ongelmia.
En voinut miekkailla viikkoa aiemmin ja olin täysin masentunut.
Kaikki muut miekkailivat ja kehittyivät,
ja minä vain seurasin vierestä.
Riossa olin parhaimmillani ja tiesin voittavani.
Kymmenen!
Ennen viimeisen nuolen ampumista tiesin, että voittaisin, jos osuisin kymppiin.
Välineet reistailivat ja hävisin.
Se oli sydäntä särkevää.
Rio jätti minut katkeraksi.
Minulla kesti hetki toipua siitä -
kaiken sitoutumiseni ja neljän vuoden kovan työn takia.
Tervetuloa takaisin Carioca 3:een ja pyörätuolimiekkailun pariin.
Kaksi päivää ennen kisoja aloin miekkailla,
mutta miekkailin surkeasti, koska olin niin stressaantunut.
Valmentajani kehui. Sanoin: "Ei!
Älä sano, että miekkailen hyvin, jos se ei ole totta! Helvetti! Häivy!"
Se oli todella vaikeaa.
Olkoon, jos kukaan ei usko minuun. Pahinta on, jos en usko itseeni.
Kiinalaiset dominoivat vuosien ajan kaikkea, jokaista kilpailua.
Kuinka he voivat olla niin vahvoja?
Muutaman minuutin kuluessa saamme uuden paralympiavoittajan.
Ja erotuomari pyytää miekkailijoita asettumaan varoasentoon.
Bebe!
Jos hän juhlii näin yhtä pistettä,
kuvitelkaa, jos hän pääsee 15:een.
Kaikki sujui täydellisesti pisteestä toiseen.
Mamma mia! Mitä oikein tapahtui?
Muistakaa, että hän kilpailee uutta kalpamestaria vastaan.
Nopealla iskulla hän on enää pisteen päässä.
Fyysisessä mielessä vastustaja on parempi, koska hänellä on kaikki raajat.
Bebe tahtoo tätä niin kovasti.
Yksi piste takaisin.
Vio on voimissaan.
Vio johtaa nyt viidellä pisteellä.
Italialainen näyttää olevan hieman tuskissaan.
Flikkipisto osui maskin taakse hänen takaraivoonsa.
Katsokaa, kuinka Zhoun pisto -
ylitti maskin ja osui kalloon.
Hän haluaa jäitä.
Pienenä lapsena ja vielä nytkin, jos tunnen hieman kipua, en sano mitään.
Sanon vain, että se menee ohi.
Jos sanon, että minuun sattuu, minuun sattuu kunnolla.
Bebe hymyilee, mutta tuo näyttää todella kipeältä.
Beatrice Vio tahtoo tätä niin kovasti,
ja paralympialaiset luovat sankareita.
Vain pisteen päässä kultamitalista.
Kun tajuaa ottelevansa viimeisestä pisteestä,
miettii: "Tämä on viimeinen."
Jos iskee oikeasta asennosta oikealla tavalla, voittaa.
Sen tajuaa koko elämänsä painolla.
Mutta jos ei voita, itkee koko loppuelämänsä.
Kaikki jännittävät hammasta purren.
19-vuotias venetsialainen ei tiedä miten päin olisi.
Tunne on niin raaka.
Kun jatkoin miekkailua, sanoin: "Olen Bebe.
Minulta puuttuvat jalat ja kädet. Haluan vain miekkailla."
"Mahdotonta. Miekkailu tapahtuu näiden kolmen sormen -
ja ranteen avulla, ja se on välttämätön osa.
Sinulla ei ole sitä, joten et voi miekkailla."
Kaikki tuntuu mahdottomalta alussa.
Silloin pitää vain uskoa itseensä ja tehdä mitä haluaa.
Brasilia!
On paralympialaisten loppuseremonian aika. Katsokaa!
Todistimme Riossa, että meillä on yhdistynyt liike.
Ja aina kun takaiskuja tulee,
liikkeemme vetää yhtä köyttä ja sanoo:
"Hei, ette tee tätä meille. Pidämme kisamme -
ja aiomme saada viestimme perille.
Aiomme muuttaa yhteiskuntaa ja tehdä tästä planeetasta paremman paikan elää."
Kyse on suuremmasta asiasta kuin mitalien voittamisesta.
Bebe Vio. Kiitos, Bebe, kaikista tunteista.
Sinä saat meidät lentämään tänään.
Matkustajat, meillä on tänään kunnia toivottaa tervetulleeksi -
kultamitalin voittaja vuoden 2016 paralympialaisissa.
Bebe!
Olympia- ja paralympiamitalistit!
Haluamme ottaa ison roolin ihmisoikeuksien edistämisessä.
Palaamme alkusijoillemme.
Sir Ludwigin vision toteutus on vieläkin kesken,
koska vammaisia ihmisiä ei edelleenkään kannusteta -
tai heitä ei hyväksytä yhteiskunnassa.
Sir Ludwigin työ on nyt tärkeämpää kuin koskaan aiemmin.
Miksi minua säälitään? Ennakkokäsityksen takia.
Ihmiset luulevat, että minua tulee sääliä.
Vammani on voimani.
Kuolen tällaisena.
Jalkani ei kasva takaisin.
En ole lisko.
Kaikki löytävät supervoimansa jossakin kohtaa elämäänsä.
Ihmisen on vain hyväksyttävä oma tilanteensa -
ja nähtävä sen kauneus.
Tekstitys: Ida Suninen