Miss Carmichael kérem, Dr. Petersen várja.
Sajnálom, mennem kell, jól csinálta, vagyis mindannyian.
- Harry elviszi Önt, Miss Carmichael. - Köszönöm.
Nagyon figyelje, Le ne vegye a szemét róla!
- Hogy érzi ma magát, Harry? - Remekül.
- Egy kicsit ingerlékenynek tűnik. - Nyilvánvalóan.
- Aggódom Önért, kedvesem. - Nem lesz semmi bajom.
Muszáj beugranunk Dr. Petersen-hez?
Nem mehetnénk és ülhetnénk le valahol kettesben...
- és csak beszélgetnénk, csak Ön és én? - Szeretném, ha lenne időm.
Ha lenne?
Jöjjön be!
Tönkretett egy nagyon érdekes játékot, Dr. Petersen.
- Most elmehet, Harry. - Kint leszek.
- Remélem ma jobban van, Mary. - Nos, nem.
- Jobban lesz. - Ez az egész dolog olyan nevetséges.
- Milyen dolog, Mary? - Pszichoanalízis, olyan unalmas...
Feküdni a díványon, mint valami tökfilkó, elmondani mindent.
Nem várhatja, hogy bármit kiderít...
úgy hogy a fecsegésem hallgatja az idióta gyerekkoromról. Igaz?
A pácienseim mindig úgy tekintenek rám először, mint valami kellemetlenségre.
Értem, a tudatalattim az ami feladja a küzdelmet…
- Az nem akarja, hogy meggyógyuljak. - Pontosan.
Az akarja, hogy továbbra is baja legyen.
A mi munkánk, hogy megértessük miért.
Amikor megtudja miért cselekszik.
És amikor először elkezd cselekedni…
- Akkor elkezdi gyógyítani magát. - Úgy érti hazudok.
A szokásos arányban.
Igaza van. Hazudok, mint egy őrült...
Gyűlölöm a férfiakat, undorodom tőlük.
Ha valamelyik meg akar érinteni Bele akarom mélyeszteni a fogam...
a kezébe és le akarom harapni.
Valójában, egyszer megtettem. Szeretné, ha elmesélném?
- Mondja el mire emlékszik. - Táncoltunk...
Folytom azt mondta, menjek hozzá, a fülembe súgta...
Hirtelen úgy tettem, mint aki meg akarja csókolni...
és belemélyesztettem a fogam a bajszába. Egy kicsit eltávolítottam.
Ön nevet rajtam. Az a kínosan rendes arca nem csap be...
Ön akarta hogy elmondjam mindezt, Ezért felsőbbrendűnek érezheti magát.
Ön és az ostoba tudománya. Megvetem magát.
Soha többé nem akarom látni az undok képét.
Nem bírom elviselni. Ön és a semmiségei.
- Rajta, Miss Carmichael. - Hülye bolond...
hagyja hogy egy ilyen állat gyötörje. Miss Fagyos Cica.
Dr. Floreau. Beszélni akarok Önnel négyszemközt...
Ki nem állhatom azt a nőt.
- Később látom, Mary. - Rajta Miss Carmichael!
Mercheson biztosan elfelejtette hogy bejelentse Carmichaelt Önnek.
Bejelentheti az észrevételeit az új főnöknek amikor megérkezik.
Nem kezelhet egy olyan veteránt, mint ő némi belső információ nélkül.
Sok kutatást végeztem érzelmi és szerelmi problémák terén.
A kutató a szemem.
6 hónapig figyeltem a munkáját, briliáns, de élettelen.
Nincs benne intuíció.
Minden problémát hideg fejjel old meg.
- Most szeretkezni akar? - Egy percen belül fogok.
Csak előbb megtisztítom a földet.
Arról próbálom meggyőzni, hogy az érzelmi tapasztalatai hiányosak...
orvosként ez rossz Önnek...
és fatális, mint nőnek.
Hallottam ezt az érvet számos pszichiátertől...
- akik jobb orvossá akartak tenni. - Van egy sokkal jobb ötletem...
- Őrülten imádom. - Miért?
- Olyan, mint egy kézikönyvet ölelni. - Akkor miért csinálja?
Mert Ön nem kézikönyv. Ön egy édes, érző nő belül.
Minden alkalommal érzem amikor a közelében vagyok.
Csak a saját vágyát és szívdobogását érzi.
- Az enyém nem érezhető. - Hagyja abba, megőrülök Önért!
- Attól tartok untatom. - Nem.
A viselkedése nagyon érdekes.
Pont úgy érzek, mint Miss Carmichael. Szeretnék magához vágni egy könyvet...
De nem fogok.
- Kölcsönkérhetem ezt? - Persze.
Bocsássa meg a kritikám. Azt hiszem, jobb ha a szokásokhoz ragaszkodom.
- És még valami... - Bocsásson meg, hogy besétáltam...
de én terjesztem a hírt. Az utódom bármely pillanatban megjöhet.
Nos, Dr. Mercheson, öröm volt Önnek dolgozni.
Nagyon köszönöm. Jön, Dr. Petersen?
Nem rohanok, hogy üdvözöljem Dr. Edwardest.
Nehéz elképzelni ezt a helyet Ön nélkül.
- Indulóban vagyok a régi bútordarabbal. - Sőt mi több, öné Zöld Birtok.
- Ez nem fer. - Ön ehhez túl fiatal.
Még nem tanulta meg az alapvető titkot, hogy a réginek kell utat törnie az új számára...
különösen, mikor szenilitással vádolták.
Ez nevetséges, az igazgatóknak fel kellene ismerniük, hogy Ön sokkal jobb.
Szinte új ember lett a vakációja óta.
Olyan igazságos, amilyen általában egy kórház.
Egyetértek, alkalmas és jó vagyok, mint mindig, de egyszer lekoptattak...
- Újra elmehetek. - Túlterhelte magát.
Elbűvölő diagnózis egy gebének.
Mindig emlékezni fogok a mai jókedvére, mint...
- egy leckére arról, hogyan fogadjuk el a realitást. - Ne csapja be a boldogságom látszata...
így a legkevésbé nehéz búcsút mondani 20 évnek.
Igen, tudom... Jöjjön be!
A postája, Dr. Petersen. És Mr. Garmes.
Jöjjön be, Mr. Garmes!
Nem indul el ma? Látom újra?
Egy ideig lézengek...
Mint egy kotlós, legalább amíg Dr. Edwardes tényleg a listán lesz.
- Hogy érzi ma magát, Mr. Garmes? - Kicsit jobban, doktor...
kicsit kevésbé kellemetlen a dolog.
Segíthetek Önnek, Doktor?
Nem, köszönöm. Nagyon jól elboldogulok egyedül, köszönöm.
Kérem üljön le, egy percen belül az öné vagyok.
- Ez az erős Anthony Edwardes. - Fiatalabb, mint amire számítottam.
Csak egy bőröndöt hozott. Talán nem akar sokáig maradni.
Ne kergessen ábrándokat Dr. Mercheson-ról.
Uraim, az új főnökünk Dr. Anthony Edwardes.
- Dr. Floreau. - Hogy van?
- Dr. Graff vagyok. - Hogy van?
- Dr. Hamish. - Hogy van?
Még néhány ember hiányzik a csapatból, Dr. Edwardes.
Ez az Ön részlege.
Nagyon vidámak egy intézményhez.
Dr. Edwardes, Dr. Mercheson.
Hogy van? Sok érdekes dolgot halottam Önről, Uram.
És én, természetesen Önről.
- Ön fiatalabb, mint hittem. - A korom még nem ért utol.
Az enyém igen. Örülök, hogy biztosabb kezekbe adhatom át a gyeplőt.
Önre hagyom a könyvtáram, ami többek közt tartalmazza...
"az utolsó hangod, "A bűntudat labirintusa"..."
kitűnő munka. Remélem inspirálni fog másokat.
Nagyon hálás vagyok.
Nem tudom mit szoktak mondani, feladás esetén, Dr. Edwardes...
Mondhatom, hogy amit én 20 évig elfoglaltam...
mostmár az Öné. Megbocsát?
Fél órát töltöttem Dr. Edwardes-el. Azt kell mondanom mély benyomást tett rám.
A célom, hogy tanuljak Dr. Edwardes-tól...
Azt hiszem, hogy mindannyian tudunk egy ilyen nyilvánvaló tehetségtől.
- Ismeri a munkáit? - Minden könyvét olvastam...
éles, liberális szellemű elme.
Tartok attól, hogy Dr. Mercheson utóda érdemtelen a helyére.
Csatlakozik hozzánk?
Azt hiszem, Ön itt mindenkit ismer, Dr. Edwardes.
Nem, még nem.
- Ő Dr. Petersen. - Hogy van?
Dr. Edwardes.
Dr. Hamish megmutatta nekem a terepet.
Egy hagyományos szokás remek lenne a nyáron.
Felhívtam Dr. Edwardes figyelmét a különbféle szabadtéri időtöltésünkre.
Dr. Mercheson mindig mondta, hogy nem teszünk eleget ennek érdekében, egyetértek.
Hagy figyelmeztessem, hogy Dr. Petersen egy csalódott tornász.
Dr. Floreau az ülésen és álláson kívül mindent tornának tekint.
- Látom, Ön imádja a sportot. - Igen...
Hiányzik, főleg a téli sportok.
- Megmutatta Dr. Edwardes-nak a ligetet? - Igen, hogyne!
Reméljük oda kerül az új uszodánk.
- Nagy híve vagyok az uszodának. - Az egy tökélétes sportlehetőség.
Nem hosszúkás és valami szabálytalan...
tudja hogy értem?
A fürdők ott lennének...
Elismerem, hogy ebben az intézményben a készletek kimeríthetetlenek.
Bocsásson meg!
Ez a professzoromra emlékeztet, Dr. Brulov-ra...
Ki nem állhatta a Szószos tálat az asztalon...
és a sótartót, elvette az étvágyát.
Emlékszem egyszer a tiszteletére rendezett díszebéden...
nem volt hajlandó a szónoki asztalhoz ülni, mert körbe volt rakva...
ketchuppal.
Múlt éjjel, egy gödröcske jelent meg az arcán, ami azelőtt nem volt ott.
És észrevettem olyan jeleket Dr. Edwardes-nál, mint az anyai ösztön.
Megvetem a középiskolás stílusú szöveget.
A reakciói összezavarták az egyik kedvenc elméletem Önről...
hogy Ön immunis a pszichoanalízisre...
és valami bátor, tüsi hajú pasi karjai közt kötne ki.
Ha az a típus érdekelne, régóta imádnám.
Jöjjön be!
Bocsásson meg. Ez Dr. Edwardes-tól jött.
A szerelmes üzenetek a tudomány őszinte tanítása.
Nem akartam ide jönni, de a bátyám ragaszkodott hozzá.
Én nem éreztem értelmét.
Tudja én nem hallucinációtól szenvedek, a bűnöm nagyon is valódi.
Tudom, Dr. Edwardes, hogy megöltem az apám...
És kész vagyok vezekelni.
Jöjjön be!
Köszönöm, hogy ilyen hamar jött.
Figyeltem Mr. Garmes-t és úgy gondoltam Ön talán tud nekem segíteni.
Mr. Garmes, nem kellet volna zavarnia Dr. Edwardes-t.
Rendben van. Nagyon érdekel az esete.
Tudtam hogy így lesz, ő illik a a bűntudatos fejezetéhez.
Elmagyarázná, hogy mégis miről beszél?
Ön azért van itt, hogy lássa meggyógyulunk-e a bűntudatból pszichoanalízis által.
Nincs bűntudatom. Tudom amit tudok...
- Megöltem az apám... - Nem, Ön nem...
ez egy tévhit, ez tartja fogva.
Sajnálom Doktor, Ön beszélt vele.
Nem, folytassa!
Az emberek gyakran éreznek bűntudatot olyasmiért, amit nem követtek el...
általában a gyerekkorra nyúlik vissza.
Egy gyerek gyakran kívánja azt, bárcsak valami szörnyű történne valakivel...
és ha tényleg megtörténik, a gyerek azt hiszi, ő okozta.
Bűntudattal nő fel, ami egy gyerekkori rémálom csupán.
Akkor amit gondolok nem igaz?
Nem, és ha analizálja magát, rá fog jönni.
Lenne szíves visszamenni a szobájába, Mr. Garmes?
Harry.
Jobb lenne ha gyógyszereznénk pár napig, nyugtalannak tűnik.
Furcsa a meggyőződése.
De Ön megbirkózott ilyen esetekkel nagyon gyakran...
tökéletesen leírta ezeket a könyvében.
Igen...
Igen, így van.
- Megtenne egy szívességet? - Hogyne, Doktor.
Fáj a fejem. Szeretném lemondani a délutánt Önnel.
Megértem, Ön nincs szolgálatban vacsora utánig.
- Azt akartam... - Friss levegőre van szükségem...
és úgy tűnik Önnek is jót tenne.
Dr. Hamish-el ebédeltem. Új páciense van, egy kleptomániás.
Kleptomániás,ebédnél ki fogják lopni az ételt a szájából.
Bocsásson meg!
Hello!
Igen, Dr. Edwardes.
Tessék? Igen, Anthony Edwardes.
Ki? Sajnálom, nincs nálam a neve..
Norma Cramer?
Kérem, Miss Cramer, nagyon elfoglalt vagyok és nem ismerem Önt.
Valami lány azt állítja...
Gyűlölöm a munka vicceket, Ön is?
"Az emberek felhívnak és azt csiripelik, "Kitalálja ki vagyok?"
Úgy hangzik, mint egy ex-páciens. Mindig tele vannak félénk trükkökkel.
Nagyon gyakran. Rajta, gyerünk!
Nézzünk meg pár ép elméjű fát, normális füvet és komplexus nélküli felhőket.
Azt hiszem az emberi fajnak legtöbbet a költők ártottak.
A költők unalmasak, legtöbbjük, de nem különösebben gonosz.
Folyton a szerelem káprázatával tömik az emberek fejét...
úgy írnak róla, mintha valami szimfonikus zenekar, vagy angyalsereg lenne.
- Mert nem az? - Természetesen nem...
Az emberek azért esnek szerelembe, mert tetszik nekik egy hajszín...
vagy karakter, ami emlékezteti őket a szüleikre.
- Vagy néha ok nélkül. - De a lényeg az, hogy...
az emberek egyfajta szerelemről olvasnak, de másképp élik át.
Vagy a csókot lírikus költészetként várják...
az ölelést pedig Shakespeari drámának.
És amikor rájönnek a különbségre, megbetegszenek és analízisre lesz szükségük?
Igen, nagyon gyakran.
Professzor, Ön időhiányban szenved.
Megbocsát?
- Nem tud túljutni rajta. - Természetesen tudok...
Már sokszor sikerült.
- Fájt? - Egyáltalán nem.
- Itt. - Jól vagyok.
- Általában egyedül jövök ide. - Ez nem hangzik túl jól.
Nem is azért csinálom. Hát nem gyönyörű?
Tökéletes.
Ebéd. Mit parancsol? Combot vagy májas hurkát?
Májas hurkát.
Látta ma valaki az új főnökünk?
El van foglalva.
Dr. Petersen-el volt délután.
Furcsa, hogy az első napját úgy tölti, hogy utána futkos...
mint egy nyálas főiskolás fiú.
Jót fog tenni neki, ha körülötte lebzsel...
szegény lány a tudományban sorvad el.
Épp nemrég említettem neki, valami vérfrissítő hiányzik az életéből.
Ne keljen fel, mert hallottam Mr. Garmes...
- megint nyugtalan. - Igen, nyugtatót adtam neki.
Sajnálom hogy nem voltam ott.
Hihetetlen, úgy néz ki, mintha tanulságos dolgot ismert volna meg.
- Tanulságos? - Uraim úgy tűnik...
a hölgy fára mászott.
Vagy egy vadrózsabokorban kötött ki.
Nem, inkább a fa, a hajában levelek vannak.
Engedje meg, Dr. Petersen.
Igazán páratlanul hódító.
- Ne fusson el, igyon egy kávét! - Dr. Petersen már evett...
mivel még mustáros az ujja...
Szerintem hot-dog a főúton.
Igazán? A diagnózisa mint mindig, rossz...
Nem hot-dog, májas hurka.
Sajnálom, el kell hagynom ezt a gyerekszobát, találkoznom kell Mr. Garmes-el.
Olyan mintha maga Casanova lenne...
Észrevette, hogy mindig elpirul, valahányszor említjük a nevét?
Nagyon késő van.
Újra el akartam olvasni a könyvét. Szeretnék beszélgetni róla...
Még soha nem beszéltem egy íróval sem a művéről...
Az iskolában sok irodalom professzor volt, de az más volt.
- Elég idegesnek tűnök, igaz? - Egyáltalán nem.
Azt gondoltam, beszélni akarok Önnel a könyvéről, elbűvölt a kifogása...
Nem akarok beszélni róla.
Megértem.
Fontos felfedeznünk, ha valami nem az aminek hittük.
Én mindig a tudatában voltam mi van a fejemben...
És most nem?
Ez elég nevetséges.
Hülye voltam hogy ide jöttem, mint egy buta gyerek.
Ön nagyon szép.
Ne beszéljen így, még azt hiszi azért jöttem, hogy ezt halljam.
Tudom miért jött.
Miért?
Mert valami történt velünk.
De ez nem egy nap alatt történt.
Néha egy pillanat is elég. Ma délután így érzem.
Mint a villámcsapás.
Ritkán csap le.
Nem értem hogy történt.
- Mi az? - Ez nem Ön...
- valami a ruhájával. - A ruhám? Nem értem.
Bocsásson meg, belém hasított...
Mostanában rosszak az idegeim, a ruhája...
- a sötét vonalak... - Ön beteg.
Rendben leszek.
Hello! Igen, Dr. Edwardes.
Igen, igen. Tessék?
Hol van? Rögtön ott leszek.
Garmes megpróbálta megölni Floreau-t, és elvágta a saját torkát.
- Baj van? - Azt hiszem, a sebészeten van.
Rendben leszek.
Sok vért vesztett, de túléli.
- A pulzusa? -140.
Esik.
- Miért nem égnek a lámpák? - Hogy érti?
Sötét van, ezért tette, mert nem égnek a lámpák.
Kapcsolja fel! És az ajtókat, zárja be...
- Nem tarthatja az embereket zárkában. - Dr. Edwardes.
A bolondok bűntudatról fecsegnek, mit tud róluk?
Ő tette. Mondta nekem, hogy megölte az apját...
Kapcsolja fel a villanyt, gyorsan!
Sötét van. Sötét van.
- El fog ájulni. - Jöjjön ide!
- Talán a szíve. - Nem a szíve, valamiféle...
kimerültség.
Vigye a szobájába, majd én gondoskodom róla!
Sajnálom...
Azt hiszem jól bemutatkoztam.
Ki hozott ide, Ön?
Inkább egy kellemetlenség, összeesett a sebészeten.
Ön ki?
Már emlékszem, Edwardes halott...
Megöltem őt, elvettem a helyét. Én valaki más vagyok, nem tudom hogy ki.
Megöltem őt, Edwardes-ot.
Nincs emlékem, olyan mintha tükörbe néznék, de csak a tükröt látnám.
És mégis a kép ott van, Tudom, hogy ott van.
Létezem, ott vagyok.
Hogy lehet, hogy egy férfi elveszíti az emlékezetét, a nevét és mégis így beszél?
Mintha elég józan lenne.
- Fél tőlem? - Nem.
Ön beteg, elvesztette az emlékezetét, nem egy bonyolult probléma.
Igen, tudom. Amnézia...
az elme trükkje, hogy józan maradjon.
Azáltal marad józan, hogy elfelejt valamit, amire túl borzasztó emlékezni.
Azt a szörnyű dolgot egy zárt ajtó mögé rejti.
- Ki kell nyitnunk azt az ajtót. - Tudom mi van mögötte...
- Gyilkosság. - Nem...
ez egy káprázat, hogy kigyógyítja a betegségből...
Válaszolna őszintén, és bízna bennem?
Bízom Önben, de nem tudok gondolkodni, nem tudom ki vagyok.
Nem tudom, nem tudom.
Ki hívta Önt tegnap?
- Hívott engem? - Igen, az irodában.
Igen, emlékszem.
Mit mondott?
Azt mondta, hogy az asszisztensem volt...
Aggódott miattam, nem hallotta...
Tehát ő volt Dr. Edwardes asszisztense és nem hallott felőle.
Mit mondott még?
Hogy nem ismerte fel a hangom, és hogy én nem Dr. Edwardes vagyok.
- Szóval dühösen lecsapta? - Zavarban voltam...
- fájt a fejem. - Ez volt az első bizonytalansága?
- Első bizonytalanság? - Először volt zavarban?
Történt bármi más előtte?
Igen, amikor a hotelben voltam becsomagoltam, ide készültem...
Találtam egy cigeretta tárcát a kabátomban.
Megijesztett, Nem tudom miért. Itt.
A J.B. monogramot látta? Amikor azt láttam a hotelszobában...
megfájdult tőle a fejem.
Talán az Ön monogramja.
J.B. J.B.
Aludnia kell, mikor felkel többet is el tud majd mondani.
- Ha bízik bennem. - Bízom Önben.
Késő van, jobb ha alszik. Rendben leszek.
Biztos vagyok benne, hogy a rendőrség pár napig nem kérdezősködik...
Beszélünk és rendbe hozzuk a dolgokat, mielőtt bármi történne.
Reggel jövök és azt mondom Ön túl beteg a szolgálathoz.
Voltam Dr. Edwardes irodájában 5 éve...
és a férfi, akivel beszéltem nem Dr. Edwardes volt.
Vakációra küldött, amikor otthagyta a...
Aggódtam, amikor nem hallottam róla a múlt héten.
Akkor azt hittem, csak idejött, hogy anélkül, hogy újra kinyitotta volna az irodát...
- Ezért telefonáltam. - Mutassa meg nekik a képet.
- Az egy másik férfi. - Volt egy lehetősége.
Valaki biztosan tudta, hogy Edwardes hogy nézett ki.
- Soha nem látta az igazi Edwardest? - Nem, soha nem találkoztam vele.
De úgy éreztem, valami nincs rendben, az első pillanattól, ahogy az emberünk megjelent.
Nincs rám hatással, mint tudós...
és múlt éjjel, amikor összeesett, valóban megrémültem.
Mit gondol múlt éjjel mitől borult ki?
Most már nyilvánvaló, Garmes.
A mi szélhámosunk, majdnem biztos, hogy amnéziás esett.
Garmes egy pillanatra visszazökkentette a valóságba...
Mivel képtelen volt szembenézni az igazsággal, elájult.
- Gondolja, hogy megölte Edwardes-ot? - Nem kérdés...
Megölte Edwardes-ot és elvette a helyét azért hogy elrejtse a bűnét...
azáltal, hogy úgy tett, az áldozat még mindig él.
Ez a viselkedés tipikus rövidlátó ravaszság...
ami paranoiás viselkedéssel párosul.
Az időnket vesztegetjük, a szobája az emeleten van.
Ő Dr. Petersen.
- Az urak a rendőrségtől jöttek. - A rendőrség?
- Mi történt? - Semmi, amiért aggódnia kellene.
A mi Dr. Edwardes-unk egy paranoiás csaló.
És valószínűleg bűnös Edwardes meggyilkolásában...
eltűnt.
Nincs a szobájában?
- A szobájában hagyta? - Igen.
Mondott valamit? Magáról, vagy hogy miért tört össze?
Nem, nem volt magánál, képtelen volt összefüggően beszélni.
Nem úgy tűnik, mintha Önt meglepné hogy ő csaló és talán gyilkos.
A munkám során valaha még meglepődtem.
Gyanított valamit?
Nem. Azt hittem az ájulása a túlhajszoltság következménye.
Ez furcsa diagnózis valakinek, aki épp vakációról jött.
Nem állítottam fel diagnózist, sokkolt hogy elájult. Nem gondolkodtam.
Mindannyiunkat sokkolt, Sheriff, mindenkit becsapott...
mindenkit, kivéve Dr. Mercheson-t.
És nem mondott Önnek semmit, amiből következtethetne hogy hova ment?
Nem.
Talán még itt van, először a földszinten kellene megnéznünk.
Sajnálom hogy ez történt Önnel, Constance...
Úgy éreztem figyelmeztetnem kell Önt, de nem voltam biztos.
Ne aggódjon, nem az Ön hibája. Hamarosan megtalálják.
Tájékoztatni fogom a rendőrség intézkedéseiről.
Azt hitte megúszhatja, mint minden bűnöző.
Képtelenség, nyilvánvalóan amnéziás eset, nem tudta, ki ő...
vagy mit tett. Mit mondott, Constance?
Nem tudom.
Ha Ön valaki más lenne, nem Constance Petersen, a merev ember...
- és az igazság őre, azt mondanám... - Mit mondana?
Kedvesem bocsásson meg, Ön az igazat mondja...
Azt akartam mondani, hogy Ön valamit magában tart.
Én egy szentimentális...
Egy olyan nő, mint Ön nem tud belehabarodni egy férfiba...
- ha józan, ha őrült akkor sem. - Szerintem váltsunk témát.
Szeretnék kérdezni tőle bizonyos dolgokat...
amikor visszahozzák ide.
- Soha nem fog tőle kérdezni semmit. - Miért nem?
Azon egyszerű oknál fogva, mivel a rendőrség soha nem találja meg élve...
Amnéziás eset, nyomában a rendőrség, nyilvánvaló az öngyilkosság.
Véget fog vetni a fájdalmának és a rémálmainak...
úgy hogy kiloccsantja az agyát, vagy kiugrik az ablakon.
Az érzéketlenségével megbántotta Dr. Petersen.
Sajnálom, Constance, hogy páran olyanok, mint a medikusok.
Nem sértődtem meg. Azt hiszem Dr. Floreau ötletei pontosak.
De elég fáradt vagyok. Jó éjt!
A rendőrség szerint a szomszédunk...
tiszta, ott nincs az őrült aki megszökött a Zöld Birtokról...
A csaló keresése Manhattan-be vezetett...
Itt WQZK, Rutland, George Bell.
Most folytatjuk a megjelölt programot.
Biztos jó érzés, hogy leveszik a terhet a válláról.
Pittsburgh-ből jöttem. Önnek való város.
Igazán találkozhat emberekkel Pittsburgh-ben...
akik barátságosak, a fickó élhet és halhat ebben a városban és nem találkozik senkivel.
Mit szólna, ha innánk valamit, most hogy megismerkedtünk?
Nem, köszönöm.
Nem kell felvágnia.
Tudja én jobban ismerem az embereket itt Pittsburgh-ben, mint Ön.
Biztos vagyok benne, hogy a szociális sikerei fele olyan sikeresek.
Most Ön beszéljen.
Megtenné hogy nem csinálja ezt nyílvánosan?
Elég volt.
- Kopjon le! - Én vendég vagyok ebben a hotelben.
- Mit képzel ki maga? - Én vagyok a házi detektív. Induljon.
Ez a város egyre rosszabb és rosszabb.
Rendben, nem kell elmennie.
Sajnálom, hogy feldühítettem. Figyeltem Önt...
és gondoltam, valami ilyesmi történhet.
A fő feladata a házi detektívnek hogy megelőzze a bajt.
- Ön itt nincs regisztrálva, ugye? - Nem.
Nem hiszem, ahogy itt körbe járkál.
Keres valamit? Ne féljen tőlem...
Kiszúrtam Önt, mint egy olyan hölgyet aki bajban van, a városon kívül.
Tanító vagy könyvtáros, melyik?
- Tanító. - Azt gondoltam...
azok mindig úgy festenek, mint aki elvesztett valamit. Talán tudok Önnek segíteni.
- Nem hiszem, köszönöm. - Valami férfit keres, feltételezem...
egy rokont.
És az aggódó tekintete azt mondanám, alapos.
Egy férjet, például.
- Igazán el vagyok bűvölve. - Eltaláltam?
- De honnan tudja? - Én egyfajta pszichológus vagyok.
Ön egy hullámhosszon van velem.
Most segítene kitölteni néhányat az üres helyek közül nekem?
- Nem,csak mert csak vitatkoztunk. - És akkor sajnálta...
és azért jött, hogy fusson utána? Ez a szokásos pszichológia.
- De most fél szembenézni vele? - Nem, nem...
Csak nem tudom melyik szobában van...
Elmondta egy barátnak, hogy idejön, de más név alatt...
ezért nem találtam. De meg kell találnom és beszélnünk.
Mikor érkezett ide?
- Tegnap reggel. - Adjon róla személyleírást.
Nagyon magas és vonzó...
sötét haj, elég markáns arc...
- barna szemek és egy bőrönd. - Ellenőrízni fogom.
- Megtalálta? - Azt hiszem nyomon vagyunk.
Kb. 25 fickóra illik a tegnapi leírása...
Ezek az ő regisztrációs lapjuk. Talán felismeri a kézírást.
Ez okos ötlet.
- Ez az ő kézírása. - John Brown?
Nem túl eredeti álnév. 3033-as szoba.
Köszönöm, egész nap őt kerestem volna.
Tudom, örülök hogy segíthettem. Én is házas vagyok...
és tudom milyen érzés, ha egy feleség keres valakit, hogy bocsánatot kérjen.
Constance.
Vigyázzon magára és minél előbb gyógyuljon meg.
De nem segíthet eltitkolni egy bűnügyet.
Nem kockáztathatja az állását, mint orvos, Ön csak...
- Nem hagyom hogy ne értse meg. - Még mindig a hatása alatt vagyok.
Tegnap lélegzetvisszafolytva, mintha vadásznának rám...
Nem tudtam enni, dolgozni vagy csinálni bármit, csak Önre gondoltam.
Ezért jönnöm kellett.
Kiveszek egy szobát ezen a folyosón, csak mint az orvosa vagyok itt...
Nem kell tenni semmit a szerelemme.
Egyáltalán semmit, egyáltalán semmit.
Próbáljon meg emlékezni, engedje hogy az emlékei gyerekkoráig visszatérjenek.
Boldog voltam? Kiket ismer?
Kísértenek, de attól nem értem őket.
- Nem használ. - Ön élt valahol...
volt anyja, szeretett, voltak barátaik.
Igen, és talán felesége.
Emlékszik rá?
Nem mondtam, hogy volt. Azt mondtam talán volt.
Nem, kedvesem. Hála Istennek nem emlékszem a feleségemre.
- Szeretnék egy orvosi kérdést feltenni. - Constance...
Lenne szíves nem piszkálni, felkavar...
Nem emlékszem semmire. Kivéve, hogy szeretem.
Hogy elemezne egy fájdalmat pont a felső negyedben...
egy fájdalmat, ami állandó?
Epehólyag, szívügy, vagy tüdőgyulladás...
a páciens múltjától függ.
Nyílvánvaló, hogy Ön orvos.
Igen, a kiváló Dr. X.
Ha fel tudnánk idézni egy apró emléket, az lenne a kulcs a többihez.
Egy dologra gondolok folyton,...
- a szituáció logikájára. - Miféle logikára?
Hogy Edwardes-al voltam.
A rendőrség szerint a csaló, aki megszökött Zöld Birtokról...
a páciens aki meglátogatta az igazi Dr. Edwardes-t...
a Cumberland hegyekben, aznap mikor eltűnt.
Nincs nyom, mivel elhagyta Cumberland-et...
"a feltételezett páciense társaságában"."
Emlékszik rá? Miért hiszi, hogy vele volt?
Mert bárhová mentünk, az ő személyazonosságával tértem vissza...
Nem tértem volna vissza, mint Edwardes ha nem tudtam volna, hogy halott.
Honnan tudnám, ha nem lettem volna vele, mikor meghalt?
- Ott volt? - Nem emlékszem...
de logikus. Tudom, hogy ott kellett lennem.
És logikus, azt is tudom miért nem találták meg a testet...
mert én eltűntettem.
Nem érti hogy Ön ezt az egészet csak képzeli?
Sértegeti magát, ragaszkodik ahhoz, bizonyíték nélkül hogy Ön egy gyilkos.
Tudja mi ez, igaz? Bűntudat miatt van így.
Egy bűnös fantázia ami visszanyúlik a gyerekkorába.
Azt hiszem, Ön elég őrült. Ön sokkal őrültebb, mint én...
hogy mindezt megteszi egy lényért, akinek nincs neve.
Hogy meglép egy monogrammal.
A rendőrség nem adja ki a nevét, vagy a történetét a lapoknak...
Azt jelenti, a neve nem Dr. Edwardes az aktákban...
Egy balesete volt.
Hol történt?
Mi történt a kezével? Megégett.
Volt egy operációja az elmúlt 6 hónapban.
Bőrátültetés, harmadfokú égés. A keze megégett. Hol?
- Ez fáj. - Próbáljon emlékezni.
- Fáj a kezem. - A keze emlékszik...
engedje ki az emlékeit, és a fájdalom elmúlik.
- Hol történt? - Nem tudom, fáj.
- Mi történt? - A kezem megégett.
Próbáljon emlékezni.
- Kedvesem jól van? - Jól vagyok. Mi történt?
Újra átélt egy balesetet régről...
De az emlékei csak érintették az emlékezetének azt a részét, amely érez...
Ez a kezdet, igazán. Hamarosan jobban lesz.
- Ki lehetett az? - Tudom.
Leküldtem a legújabb újságkiadásokért.
Ön megrendelte a délutáni újságot? Épp most jöttek, felhoztam.
Csak egy perc.
- Tessék. - Köszönöm.
Felismert az újságban. Mennünk kell, nincs idő csomagolni.
Figyeljen, mikor elhagyja a hegyeket, át kell utaznia New York-on.
Bárhová is ment, járnia kellett a vasútállomáson...
hallania kellett Edwardes-t hogy hova kéri a jegyet.
- Nem emlékszem. - Fog...
amikor a jegypénztárhoz ér, próbálja felidézni...
próbája elismételni, amit mondott. Kérje a jegyet ugyanoda.
Megpróbálom.
Philedelphia, 6.39. Köszönöm.
Valahova ment Edwardes-al, oda kérje a jegyet.
8.46, köszönöm.
Mi az?
Mit szeretne, Uram?
Kérem álljon félre.
-2 jegyet szeretnék. - Hova?
Róma.
- Róma. - Hova?
Róma.
Milyen Róma?
Úgy érti Róma, Georgia.
- Valami gond van? - A férjem beteg, hazamegyünk.
Tessék a két jegy Rómába, Georgia.
Egy perc és jobban lesz. Ez elmúlik.
Nagyon betegnek néz ki. Hívok egy orvost.
Nem, rendben lesz. Most jobban van, kedvesem?
Szedje össze magát. Rendben van.
- Hová indul a vonat? - Birmingham expressz...
10 perc múlva, 17-es vágány.
- Összezavarodtam. - Köszönöm.
Elkísérem a vonatig, hogy ne legyen baj.
Mostmár jól van. Kedves, hogy segít, de boldugolok.
Viselkedjen úgy, mintha felszállnánk erre a vonatra. Odamegyünk és visszafordulunk.
- Mi történt ezzel a vonattal? - A rendőr meghallotta, amikor jegyet vettünk.
- Gyanakodott? - Nem...
de ha a rendőrségre megy, találhat rólunk személyleírást...
emlékezni fog, felhívja Rómát, Georgia államban, hogy elkapjanak.
Nem mehetünk vissza a hotelbe. Millió rendőr lehet ott.
Nem megyünk vissza, Rochester-be megyünk...
Rajta, gyerünk a Grand Central Station-be.
Egyébként, miért megyünk Rochester-be?
- Meglátogatjuk Dr. Brulov-t. - Aki nem szereti a ketchupot.
Ő volt a pszichoanalítikusom, ő analizált.
- Igazán? Mi volt a baja? - Minden pszichoanalítikust analizálni kell...
mások által, mielőtt praktizálni kell.
Így válik bizonyossá, hogy nem őrültek maguk is.
Nyilvánvalóan az elme soha nem elég beteg ahhoz, hogy vicceljen a pszichoanalízissel.
- Sajnálom. Egy disznó vagyok. - Mindig elfelejtem, hogy Ön páciens.
Én is. Mikor így tartom jó érzés.
Akkor is így fog szeretni, ha normális leszek?
- Megőrülök majd Önért. - Normális vagyok.
Legalábbis semmi bajom, amit egy hosszú csók ne gyógyítana.
Soha nem kezeltem azelőtt ilyen bűntudatot.
- Nem akarjuk vonzani a figyelmet. - Mindenki ezt teszi.
- Mindketten? - Igen, igen.
Ne olvassa az újságot. Próbáljuk meg ott folytatni, ahol abbahagytuk.
Mit?
Próbálja felidézni az első pillanatot, mikor azt hitte Ön Edwardes.
- Kedvesem, be kell vallanom valamit. - Figyelek.
Mint orvos, irritál.
Itt vagyok, a szerelemtől ájultan. Ön kérdez valamit...
és többé nem is kedvelem. Ott kell ülnie mosolyogva...
mint egy mindent tudó tanítónak?
Nem tudok mit tenni, ilyen az analízis...
Ahogy az orvos felfedi a valóságot...
a páciens pedig meggyűlöli az orvost.
Nagyon meg fog gyűlölni, mielőtt ennek vége.
- És Önnek ez tetszeni fog? - Mint kutatónak, igen.
És ha megütöm, azt úgy tekinti mint valami diplomát?
- Igen, de ne üssön túl erősen. - Nem...
Azt hiszem folytatnunk kell a nyomozásunk.
- Mostmár tudunk új dolgokat. - Új dolgokat?
Ön orvos, volt egy balesete, megégett a keze...
- és Rómában volt. - Soha életemben nem voltam Rómában.
Vagy ott volt, vagy oda tartott.
Kétségtelenül emlékeztette valamire az, hogy megégette a kezét.
Róma, gondoljon Rómára. Talán Róma, Olaszország.
Mikor ment Rómába? Mit csinált Rómában?
Gondolkozzon.
Gondolkozzon!
Róma...
Emlékszem valamire.
- Harci gépek vettek célba. - Ön repült?
Szállítás. Orvosi. Róma felett, északra tartva.
- Mi történt? - Eltaláltak minket.
Tűz volt, égett az egyenruha, kiugrottam.
Még valami?
Nem tudom. Elakadt.
- Otthagyta a hadsereget? - Igen.
Talán dezertáltam, gyűlöltem.
Gyűlöltem ölni, ezt jól tudom.
Nyilvánvalóan onnan ered a bűntudata, hogy katona volt.
Hagyja abba a fecsegést, hamis Salamon király...
hügye francos beszéd aminek nincs értelme...
ha valamit gyűlölök, az az önelégült nő.
Kedvesem csak most kezdjük. Még ne vegye ilyen komolyan.
Dolgoztam Dr. Brulov asszisztenseként egy évvel a fogságom után...
Utánam jött a Zöld Birtokra. Kedvelni fogja Alexet.
Kétlem. Egy pszichoanalítikus elég kolonc.
- Mit fog mondani neki? - Hogy nászúton vagyunk.
Doktor, Ön a legcsodásabb receptet tudja.
- Jó estét,Dr. Brulov bent van? - Nem, vacsora után elment.
Hamarosan vissza kell jönnie.
Megmondaná neki, hogy a vacsora az asztalon van...
Sajnálom, nem tudok tovább várni.
És két férfi vár rá odabent.
- Hogy van? - Hogy van?
- Hogy van mostanában az édesanyja? - Még mindig a reumára panaszkodik.
Tudja hogy át kellett utaznom Floridába.
"Azt mondtam, "Azt várod, hogy feladjam az előrejutás minden esélyét..."
"csak mert reumájád van?"
Alkalmazottként dolgozott?
Igen, azt mondták, egy áthelyezés megoldható...
De újra őrmesterként, kell kezdenem. Azt hiszem ez igazságtalan...
az után a sok munka után.
- Mit mondott erre? - Sokmindent,...
azon szellemeskedett, hogy mama kisfia vagyok...
Bocsásson meg, ez talán nekem szól, megadtam a központnak ezt a számot.
Hello. Igen, Cooley Főhadnagy.
Van valami vejlemény?
Mikor jött rá?
Nem, rendben, később lemegyek, viszlát.
Deiter, miféle zaklatás ez?
Tegnap mondtam a rendőrségnek, hogy nem tudok semmit Edwardes-ról.
De tegnap volt egyfajta elmélete...
Elmondtam a rendőrnek, hogy ha Edwardes...
vakációt vett ki egy paranoiás pácienssel...
nagyobb bolond, mint hittem.
Ez olyan mint egy töltött pisztollyal játszani.
Gondolja, hogy ez a páciens megölhette?
Nem gondolok semmit, nem vagyok véreb.
Dr. Edwardes jó barát volt?
Miről beszél? Az egy lehetetlen alak volt.
Veszekedett vele, amikor New York-ban volt?
Nem New York-ban, Boston-ban a Pszichiátriai Kongresszuson...
Miféle pszichoanalitikus akar úgy gyógyítani, elmebajt úgy, hogy elvisz korcsolyázni?
Vagy tekepályára?
Megértem, hogy orrba akarta vágni.
Csak felálltam és kimentem, felrúgva pár széket...
amin senki nem ült. Szóval ne faggasson tovább...
- Mostmár tudja amit akart. - Nagyon köszönöm.
Sajnálom, hogy zavartam.
Ha van valami, értesítjük.
Viszlát! Jó éjt, Uram!
Mit gondol, miért szaglásznak?
Legközelebb rendőri kínvallatás lesz.
Alex, írni akartam, de olyan gyorsan történt...
- Megházasodtam. - Ki házasodott meg?
- Alex, a férjem, John Brown. - Örülök a találkozásnak.
Ön házas? Semmi nem olyan jó, mint egy új házasság…
még nincs pszichozis, nincs agresszió, nincs bűntudat...
Gratulálok és kívánom, hogy gyerekeik szülessenek, ne emberevő óriások...
Mi lenne, ha innánk egy sört, mint régen?
Az az igazság, nincs hotelszobánk. Minden hotel zsúfolásig tele.
Mit akar a hotelekkel? Azok milliomosoknak valók, nem szerelmeseknek.
Itt fog maradni. Látja, egyedül élek egy konzervnyitóval.
A házvezetőnőm dolgozni ment, a titkárnőm egy roncs...
és van egy takarítónőm, aki nem tud főzni és utál...
Főzzön reggel kávét, és a ház az Öné.
- Ez kedves Öntől. - Ebben nincs semmi kedves.
Jó látni a régi asszisztensem. A legfiatalabb, de mind közül a legjobb.
De ki tudja most? Ahogy régi barátom, Sanabaum mondta...
A nők csinálják a legjobb pszichoanalízist, amíg szerelmesek nem lesznek...
"utána, belőlük lesz a legjobb páciens."
Jó éjt és szép álmokat...
- Amiket reggelinél analizálunk. - Jó éjt és köszönöm az estét.
Constance bármely férje az én férjem.
- Jó éjt. - Jó éjt.
- Olyan szemtelen volt a rendőrséggel. - Igazán?
Megúszta, mint szakértő.
Pár percig hülyének éreztem magam, de jobban vagyok.
Feltéve, hogy a professzor nem bölcsebb, mint amilyennek látszik.
Alex, nem. A dolgok megváltoztak az én időm óta.
Alex nem hisz semmit, ő édes.
Talán, de még azt sem kérdezte meg, hol vannak a csomagjaink.
Ő mindig ilyen, teljesen álomvilágban él.
Tudja ez a szoba megváltozott de nem...
Én változtam meg. Ezt hívják érzékcsalódásnak.
Micsodát?
A tényt, hogy minden olyan csodálatosnak tűnik ebben a szobában.
- Így hívják nem? - Zaklatta Önt a rendőrség?
Nem, ilyen apróság nem érdekes egy nászúton.
Ezt úgy értelmezem ez az első nászútja.
Igen, úgy értem, bárcsak az lenne.
A lényeg hogy nem emlékszem hogy valaha mást csókoltam volna már.
Nekem sincs mire emlékeznem ezzel kapcsolatban.
Ön olyan édes.
- Persze, nem vagyok gyerek. - Messze nem.
Jól tudom, hogy tele vagyunk gátlásokkal.
Dinamit.
- Kérem ne csinálja. - Miért?
Nem etikus. Orvosként vagyok itt.
Nos, abbahagyhatja az aggódást, Doktor, a díványon alszom.
Nem, ez is etikátlan.
Ez a nászút elég komplikált, az etikái nélkül is...
Feltételezem, a padló is kiesett.
A páciens mindig az ágyban alszik, az orvos pedig a díványon...
- teljesen felöltözve. - Látom tudja a szabályokat.
- Emlékszik valamire. - Nem.
- Ez a szoba emlékezteti valamire. - Nem.
Visszatart egy emléket, mi van a fejében?
- Nem tudom. - Igen így van, azt teszi.
Ne kezdje újra. Ne álljon ott azzal a bölcs pillantással...
- Beteggé tesz a fecsegése. - Az ágyat nézi.
Mi rémíti meg? Fehér, vonalak...
Amikor villat tettem a terítőre, zavarta Önt...
és aznap éjjel megcsókolt, aztán ellökött magától a ruha miatt...
fehér volt, fekete csíkokkal. Próbáljon gondolkodni...
Miért rémíti meg a fehér? Miért rémítik meg a vonalak?
- Gondoljon a fehérre. - Megijeszt, nem tudok ránézni.
Ne fusson el, álljon nyugodtan! Nézze, emlékezzen!
Kedvesem.
Ó kedvesem, biztosan megrémült...
Nem szabad, jól haladunk.
A fehér szín a mi oldalunkon áll.
Ön az, Mr. Brown?
Azt hittem Ön az.
Nem tudtam aludni, ezért lejöttem dolgozni.
Amikor megöregszik, nincs szüksége olyan sok alvásra.
Iszom egy pohár tejet és eszem kekszet, kérem csatlakozzon...
Hozok másik poharat. Örülök hogy van társaságom.
Senki nem szeret tejet inni és kekszet enni egyedül.
Amikor fiatal voltam, mindig mondtam...
Ha egyedül lehetnék, ahelyett hogy az emberekre pazarolom az időt...
"boldog lennék."
Most az ellenkezőjét mondom.
Ez az időskor titka, minden az ellenkezőjére változik.
Tudja kik okozzák a legtöbb bajt a világon? Az öregek.
Ők aggódnak folyton hogy mi lesz holnap a világgal...
miután ők elmennek.
Ezért vannak háborúink.
Mert az időseknek nincs más, amiért izgulhatnának.
Nos, igyunk Önre...
arra hogy fiatalok vagyunk, csak az élettel törődünk.
Alex, Alex rendben van?
Jó reggelt! Igen, jól vagyok. Köszönöm.
- Elaludtam a széken. - Igen.
- Hány óra? -7.
Álmodtam. Ma reggel igazi kávét kapok.
A férjem biztosan nagyon nagyon korán elment, Ön nem...
Ő nem ment el. A díványon van.
Jól van, szépen alszik.
Édes gyermekem, gondolja hogy öreg Alex Brulov...
egyike a legnagyobb koponyáknak a pszichiátriában...
képtelen rájönni, hogy 2 meg 2 4?
Tudhattam volna.
Abban a pillanatban, mikor a férjjel láttam, akinek kitágultak a pupillái...
akinek remeg a bal keze, aki csomagok nélkül van nászúton...
és akinek a neve John Brown. Pontosan tudom mi folyik.
- Mi történt? - Csak amit vártam.
Felesleges egy esetleges veszélyes esettel foglalkozni.
Leülök és várok, ha sikít, kész vagyok...
Szóval ő lejön és ha veszélyes észreveszem az arcáról.
Folyton beszélek, addig Ön idegnyugtatót tesz egy pohár tejbe...
eleget, hogy 3 lovat kiüssön.
Amikor összeesik, felszaladok, hogy megnézzem Önt, aki úgy alszik mint egy baba...
és visszajövök ide figyelni.
Az állapota elleni küzdelem néha feldühíti...
de nem veszélyes.
Ezt találtam a kezében múlt éjjel.
Nem tudja, hogy az övé volt. Nem szabad azt hinnie.
Nem próbálta bántani magát, nem tudta.
- Gyermekem, ő felelőtlen. - Ez nem igaz.
Én csak egy kicsit tapasztaltabb vagyok az effélékkel, mint Ön.
Elismerem, Ön jobban tudja nálam, de...
Ne egészítse ki ezt a mondatot a szokásos női következetlenség.
Ön elismeri, hogy én jobban tudom, de jobban ismeri, mint én?
Női beszéd!
- Mit fog tenni? - Valami több Önnek, mint nekem...
- Hívom a rendőrséget. - Ne, kérem...
Ön utasít? Az én növendékem?
Ön nem ismeri ezt a férfit csak a tudományt...
ismeri az elméjét, de a szívét nem.
Egy tudathasadásosról beszél, és nem egy szeretőről.
Egy férfiről beszélünk.
Szerelem.
Nézzen magára, Dr. Petersen, az ígéretes pszichoanalitikus...
hirtelen egy iskoláslánnyá vált, aki egy színészbe szerelmes, semmi több.
- Alex, hagy beszéljek róla. - Milyen mondanivalója van?
Mindketten tudjuk, hogy egy szerelmes nő elméje...
az értelem legalsó szintjén van.
Az orvos azt mondta ne cigizzek reggel, de túl izgatott vagyok.
Igaza van, nem analitikus vagyok. Itt még orvos sem...
Nem úgy beszélek Önnel.
Ne higgye el amit mondok, csak amit érzek.
Az elme nem minden, néha a szív mélyebbre lát.
Egy rendőrségi nyomozás lerombolhatja a gyógyulás esélyét...
Én megmenthetem őt.
De ha ő ölte meg Dr. Edwardes-t, hogy segíthet?
Nem ő volt, nem ő volt.
De ha kiderül hogy mégis, amiben biztos vagyok...
Nem fog. Azt mondta, amit Freud. Egy férfi nem tehet semmit amnéziásan...
amit a valódi énje nem tenne meg.
És honnan tudja milyen az igazi énje?
- Tudom, tudom. - Tudja...
Így jut a tudomány zsákutcába...
Ki mondta, hogy ő milyen? Freud? Vagy egy kristálygömb?
Nem tudnék így érezni egy férfi iránt, aki rossz volt...
vagy aki egy esetleges gyilkos.
Nem érezném ezt a fájdalmat valakiért aki gonosz.
Ön 20-szor őrültebb nála.
Nem tudná szeretni, ha nem lenne jó.
Ez gyerekbeszéd, semmi több. Mit akar, mit tegyek?
Adjon időt hogy kezeljem és meggyógyítsam mielőtt a rendőrség megtalálná...
és gyógyíthatatlan állapotba kerülne.
- Ez egy évig is eltarthat. - Nem, nem.
Fél év? Ülnünk kellene és elbújni fél évig?
Várni hogy elvágja a torkát vagy az enyémet...
és felgyújtja a házat. Kedves kislány...
Még egy szerelmes nőnek is ésszerűtlen.
Csak még pár nap mielőtt feladja...
egy pár nap és akkor ha nem tudok mit tenni...
ha egyikünk se tud, akkor hívhatja a rendőrséget.
Ön nem bűnözőt rejteget. Nincs bizonyíték...
kivéve a saját bűnös fantáziája. Ő csak egy lehetséges tanú...
arra, mi történt Edwardes-al.
Ebben az állapotban, nem tudna elmondani a rendőröknek semmit.
Ön nem tesz semmit a törvény ellen, mi segítünk...
megvizsgálni őt, mint orvosok...
Az orvosok jobban akarják az igazságot, mint ők maguk.
- Rendben. - Várni fog?
Menjen és főzzön kávét. Én tettetni fogom, hogy helyesen cselekszem, pár napig.
Köszönöm. Nagyon köszönöm.
Csinálok Önnek kávét.
- Ön ki? - Dr. Brulov.
Brulov? Rendben van.
- Ki adott nekem nyugtatót? - Én, hogy aludjon.
Brulov.
Oh, igen, Rochester.
- Mi a neve? - Nem tudom.
- Constance megmondta Önnek. - Senki nem mondta nekem...
ha nem ismerek egy amnéziás esetet amikor látok egyet, mit tudok?
Nem emlékszik az anyjára vagy apjára?
- Feleség vagy szerető? - Nem.
Ne álljon ellen. Segítek, ha tudok.
Én leszek az apja. Úgy kell rám néznie, mint az apjára.
Bízzon bennem, bízza rám magát. Nincs sok időnk.
Rendben, rajta. Önre bízom magam.
Talán van valami mondanivalója nekem...
egyetlen gondolat, pár szó az elméje mélyén?
Rajta, beszéljen bármi is jár a fejében, csak mondja.
- Nincs semmi. - Talán álmodott valamit?
- Igen. - Mit álmodott?
Nem hiszek az álmokban, Freud elmélete halandzsa.
Ön tud jól beszélni.
Amnéziás, és bűntudatos...
és nem tudja, hogy jön vagy megy...
de Freud halandzsál, ezt tudja.
Bölcs fickó.
- Te nem szeretsz, Papa. - Akarja hogy segítsek vagy nem?
Sajnálom.
Beszélek Önnek az álmokról, szóval ne gondolja, hogy halandzsa.
Az Ön kilétének titka amiért elmenekült...
mindez a sok titok az agyában van eltemetve...
de Ön nem akarja látni őket.
Az ember gyakran nem akarja tudni az igazságot magáról...
mert azt hiszi beteggé teszi.
Így betegebbé teszi magát, azáltal hogy felejteni próbál. Folytatja?
- Hogy érzi? - Kávé.
Szörnyű.
A páciens el fogja mondani mit álmodott.
Rendben, jegyzetelek, felteszem a szemüvegem.
Nos itt jönnek be az álmok.
Elmondják amit Ön megpróbál elrejteni.
De összekeveredve mondják el, mint a kirakó darabjai.
Az analizálás problémája, hogy ezt a kirakót vizsgáljuk...
és a darabokat a megfelelő helyekre tegyük...
és kitaláljuk mi az ördögöt próbál elmondani saját magának.
Lássuk. Folyton azt hiszem amikor álmodok, hogy az egész jelent valamit.
Van benne pár más jelentés is, amire rá kell jönnöm.
Ki fogjuk találni.
Nem tudok rájönni miféle hely volt...
úgy tűnt kaszinó.
De nem voltak falak, csak függönyök, amikre szemek voltak festve...
egy férfi egy ollóval körbejárt, félbevágta őket...
és akkor egy lengén öltözött lány elkezdett mindenkit csókolgatni.
Először az én asztalomhoz jött.
Felismerte ezt a csókos bogarat?
Attól tartok kicsit hasonlított Constance-ra.
Ez fájdalom, szokásos ábrándozás. Folytassa.
Ott ültem, kártyáztam egy szakállas férfinek...
osztottam, felfordítottam 7 adut.
"Azt mondta, "Ez 21, nyertem". De akkor felfordította a lapjait..."
üresek voltak. Akkor a tulaj jött és csalással vádolta...
"Azt kiáltotta, "Ez az én helyem..."
"ha csaláson kapom, ellátom a baját."
Sajnálom a csókot a bogárral.
Örülök, hogy nem úgy álmodott rólam, mint habverőről, ahogy egyik páciensem.
- Miért az mit jelentene? - Ne érdekelje.
Ki tud hámozni valamit abból, amit álmodok?
Még nem. Megpróbál elmondani magának valamit...
hogy mi az, később rá fogunk jönni.
- Sokkal több van benne. - Rajta, próbálja felidézni az emlékeket...
minél abszurdabb, annál inkább van tudományos magyarázata.
Egy magas épület tetején volt egy szakállas ember.
Rákiáltottam, hogy figyeljen. lassan leesett, a lába a levegőben volt.
Akkor újra láttam a tulajdonost, a férfi a maszkban...
egy magas kémény mögött rejtőzött. és volt egy kis kerék a kezében.
Láttam, ahogy leejti
Hirtelen futottam, aztán valami a fejem fölött csapkodott...
egy hatalmas szárny volt...
üldözött és majdnem elkapott és leértem a domb aljára.
Biztosan megmenekültem, nem emlékszem.
Mindez ott volt, aztán felébredtem és megláttam Dr. Brulov-t.
- Igyon egy kis kávét. - Köszönöm.
- Valami történik. - Mi az?
- Hó. - A fény megijesztette őt...
fotofóbia.
Nem, a hó volt.
Ez az a fehér, amitől fél hó és azok a nyomok.
- Milyen nyomok? - Nyomok a hóban.
Az első tünet az volt, amikor sokkolta a villa a fehér terítőn.
És a ruhám, amin sötét csíkok voltak.
És múlt éjjel a fehér ágytakaró és azok a nyomok a hóban.
- Rá fogunk jönni. - Dr. Edwardes imádta a sportot...
említette a teniszt és a síelést mint értékes...
kezelést mentális rendellenességekre.
Síelés...
sílécnyomok a hóban…
Ez az amit azok a sötét vonalak szimbolizálnak számára...
a félelme tőlük azt jelenti...
hogy feltétlen köze van az amnéziája okához.
Igen, képzelje, hogy síel.
Hová ment Edwardes síelni? Rá kell jönnünk.
Meg tudja mondani hova? Próbája!
Elmondta nekünk, álmában. Hagy nézzem meg a jegyzeteit.
Mit tehetünk érte?
Ön nem az anyja, Ön analitikus...
hagyja békén és magától is rendbejön.
A lejtős tető biztosan hegyoldalt jelent.
Síeltek. Az apa képe, a szakállas férfi Edwardes...
Egyszerű, síelés közben a szakadékba zuhant.
És aztán egy árnyék üldözi föl és le a dombon.
Ez azt jelentheti, megmenekült egy völgyből.
A sí üdülőket „völgynek” is hívják, mint „Nap Völgy”.
Üldözte őt egy szárnyas alak, egy boszorkány vagy...
Nem az alak Ön volt. Ha lennének szárnyai angyal lehetne.
Az álom megpróbálja elmondani neki az üdülő nevét.
Angyal, Angyal Völgy...
Emlékszik Angyal Völgyre?
Felhívhatunk egy utazási irodát, hogy ellenőrizzük az üdülők nevét.
Nem Angyal Völgy volt, emlékszem.
- Azt a helyet Gabriel Völgynek hívták. - Mire emlékszik még?
Ki volt a maszkos alak az álmában?
Baleset volt, síbaleset, emlékszik?
- Dr. Edwardes túlment... - Nem baleset volt.
Nem bírom ezt tovább! Elegem van!
Hívnunk kell a rendőrséget.
Nem, el kell mennünk Gabriel Völgybe, velem kell jönnie.
- Ez Cooley-é, ha majd jön. - Elmondom majd neki..
4.45-kor? Köszönöm! Viszlát.
Egy óra múlva van egy vonat, ahonnan van csatlakozás Gabriel Völgybe.
Tudom mit kell tennem, nem tehetem ki Önt veszélynek...
Tudok a múlt éjjelről.
- Semmi nem történt. - De fog, véget kell vetni ennek.
Szeretem, de nem érdemlem meg a szerelmet. Utána segíthet nekem.
Utána már nincs segítség...
Ha ebben az állapotban feladja, nem lesz utána.
- Meg tudom gyógyítani. - De nem tud meg nem történté tenni egy gyilkosságot.
- Nincs mit meg nem történté tenni. - Megöltem őt.
- Oh, hagyja abba! - És most, múlt éjjel én...
- Ne próbáljon megállítani, mennem kell. - Bűn...
régóta él vele ugye?
- Igen. - Gyerekkorom óta.
- Tessék? - Gyerekkora óta...
próbál valami elől menekülni.
Mindig mindenért bűnösnek érzi magát. Mi történt fiatalkorában?
Szörnyű lehetett, ha inkább hiszi megölte őt...
- mint emlékezzen a történtekre. - Elég.
Azt mondta szeret. Nézzen rám, miért rémítem meg?
- Mert szeretem, szükségem van Önre. - De én nem vagyok semmi.
- Jöjjön velem Gabriel Völgybe! - Miféle jó származhat abból?
Amikor meglátja a hegyet, ahol történt, emlékezni fog.
Elmegyünk síelni, ahogy Ön Edwardes-al...
- Ott voltam, megöltem őt. - Meg fogja érteni mi történt valójában.
- Úgy érti, mert újra megtörténik. - Igen.
És mi van ha megöltem?
Hát nem igaz, ha az epizód megismétlődik...
Valószínűleg ugyanazt teszem, mint korábban?
- Honnan tudja, hogy nem gyilkolok ismét? - Mert tudom, hogy nem ölte meg.
Hisz bennem annyira hogy megpróbálja?
Természetesen. Visszamegyünk arra a sípályára.
Rá fogunk jönni mi kísértette a gyerekkorából egész életében.
És arra is, mi történt Dr. Edwardes-al.
Látta őt azelőtt?
Gyerünk!
Mindig imádtam a női ruhákat, de soha nem mertem viselni őket...
de ha ennek vége, azt fogom viselni ami tetszik nekem...
és Önnek...
még különc kalapokat is...
amitől az ember úgy fest, mint egy részeg.
Vegye fel!
Valami volt gyerekkoromban. Valami a gyerekkoromban!
Már emlékszem. Megöltem a fiútestvérem.
Nem öltem meg, baleset volt.
Ez kísértette egész életében, az emlék, amitől félt.
Olyan, mint belenézni egy régi képeskönyvbe...
és egyszer csak ismerős képeket látni.
A Colombia Orvosi Iskolába jártam, volt egy mosolygós lány...
aki szerencsésen hozzáment a szobatársamhoz, Kim. És egyébként...
- A nevem John Balentine. - Nagyon örvendek.
A háborús emlékem rendben van. Rokkantság miatt leszereltek.
Dr. Edwardes-hoz rohantam, amikor a Cumberland Hegyekben voltam...
megpróbáltam felépülni az idegösszeomlásból amit a repülőbaleset okozott.
Ő vakáción volt, de megkértem, hogy segítsen...
és meghívott síelni. Átmentem New York-ba...
és úgy emlékszem ebédelni mentem, egy kicsit még bizonytalan vagyok...
Ide értünk és a baleset azon a helyen történt.
Ahol megmentett.
Ne vitázzunk azon ki mentett meg kit...
Átmentem, egy kicsit ködös volt az idő, de...
Tudom kb. 50 lábnyira volt előttem, láttam leesni...
emiatt hibáztatja magát, ez a bűntudata kezdete...
ami miatt azt hiszi, megölte. Szóval, ez elől menekül.
Felvette Edwardes szerepét, hogy bebizonyítsa magának, hogy nem halott...
és ezért nem ölte meg őt.
Professzor, az amnéziám alatt nem jöttem rá, hogy Ön mennyire szép.
Most hogy rendbejött, nem szabad elveszítenie a fejét újra.
Túl késő. Túl vagyok a gyógyuláson.
- Milyen érzés nagyszerű analitikusnak lenni? - Nem olyan rossz.
- És nagyszerű detektívnek? - Csodás!
És az hogy őrülten imádják?
Nagyszerű.
Csodásan néz majd ki...
fehérben, egy kis narancsvirággal a hajában.
Ez úgy hangzik, mintha házassági ajánlat lenne.
Briliáns analízis, Doktor!
Hello!
Ismeri Lt. Cooley-t és Sg. Gillespiet Rochester-ből?
- Igen, elég jól ismerem őket. - Hogy talált meg minket?
- Nem a barátjának köszönhetően, Dr. Brulov. - Érdeklődtünk az állomáson...
- Mérföldnyi nyomot hagyott. - Jókor jött.
Azt hiszem, ez az általános benyomás.
Megtaláltuk Dr. Edwardes testét...
Majdnem pontosan ott, ahol mondta a helyi rendőröknek.
- Nagyon jól emlékezett a helyre. - Hál’ Istennek minden tisztázódott.
Nem egészen, Dr. Petersen. Egy golyót találtak a testében.
Ez lehetetlen.
- A hátában volt. - Ez gyilkosság.
Őrizetbe kell vennünk, Uram. Tájékoztatnom kell...
hogy bármi amit mond felhasználható Ön ellen.
Nem, nehogy azt mondja, hogy megölte! Próbáljon emlékezni mi történt...
mielőtt Edwardes elment.
De amikor azt mondta megölte, nem volt önmaga...
nagy mentális zavarban volt.
Nem dughatja diliházba, nem...
Akkor lerombolja az elméjét, nem érti?
Viszlát kedvesem!
Nem adjuk fel! Harcolni fogok és kiszabadítom.
Kedves kislány, nem harcolhat a realitás ellen...
és gondolhatja, nem úgy van.
A dolog nyilvánvaló.
Nem változtathatjuk meg sóvárgással vagy sírással.
Bízott bennem. Csapdába csaltam. Elítéltem...
Ez elég valódi Önnek?
Nincs kit okolni...
Az eset kicsit több volt, mint hitte, gyakran megesik.
Egy dolgot meg kell értenie: vége, mindkettejük számára.
Nincs vége.
- Lesznek más esetei. - Nincs vége, soha nem lesz.
Ne kérje, hogy adjam fel, nem tudom.
Sajnálom...
Köszönöm, hogy tisztázta a dolgokat Dr. Mercheson-al és mindenkivel.
Olyan szomorú szeretni és elveszíteni valakit...
de egy idő után elfelejti...
és felkapja az élet fonalát ott, ahol nemrég eldobta...
és keményen dolgozik amiben sok öröme lesz...
Talán a legtöbb.
Írok majd Önnek.
Alex, Ön olyan jó.
Sajnálom, hogy megbántottam, Dr. Brulov, de az autója várja...
- Csak ideje van. - Köszönöm...
Folyton kések és felejtek.
- Briliáns férfi. - El kellett volna mennem az állomásra..
Ön túl fáradt. Ismerem jól ezt a fajta kimerültséget.
Vagy elvicceli, vagy felrobban.
Megpróbálok majd segíteni, mindenképp.
- Tud vigyázni magára? - Igen.
És próbáljon meg felejteni.
Nagy karrier vár még Önre, Constance.
Köszönöm. Legalább egy jó dolog származott ebből...
hogy visszajött Zöld Birtokra.
Ki tudja, hogy Dr. Edwardes-al mi történt.
Csak látásból ismerem Edwardes-t, soha nem kedveltem...
de őt jó ember, a maga módján, gondolom.
Nos, jó éjt Constance, remélem reggelre kipiheni magát.
Csak látásból ismertem Edwardsot...
Soha nem kedveltem.
Csak látásból ismertem Edwards-t...
Csak látásból...
ismertem Edwardes-t... ismertem Edwardes-t látásból...
ismertem Edwardes-t...
ismertem...
Jöjjön be!
Beszélni akarok Önnel, Dr. Mercheson.
Elég késő van, pihennie kell, Constance.
Beszélnem kell Önnel.
Az éjjeli konferenciák rosszak az idegeknek.
- Valami munka? - Igen.
- Nem várhat reggelig? - Nem várhat.
Üljön le.
Most mi a baj?
Egyik páciensem azt álmodta...
- Megkérdezhetem melyik? - John Balentine.
Gondoltam.
Még mindig azt akarja bizonyítani, hogy ártatlan?
Elbűvölő hűség, egyike a legvonzóbb tulajdonságainak.
Mit álmodott?
Hogy egy zsúfolt játékteremben volt, ahol üres kártyákkal játszottak...
Üres kártyák? Nyilvánvalóan nem akarta, hogy játékterem legyen.
Valaki körbejárt és félbevagdosta a szöveteket...
és egy lány mindenkit megcsókolt...
Egy kis fantáziával ők Zöld Birtok lakói lehetnek.
Ez az amire gondolok.
Érdekes meglátás, folytassa.
Körben a falakon szemek voltak festve a függönyökre.
Ó, Zöld Birtok őrei.
A páciens kártyázott, de azok nem voltak üresek...
21 egy szakállas férfival, aki nyílván Dr. Edwardes...
Igen, van aki rendszeresen álmodik a szakállas analitikusáról.
"Ő osztott Edwardes-nak 7 klubban, és Edwardes azt mondta, "Ez 21."
Azt akarom mondani egy helyre gondolt...
- a 7 klub egy helyet jelent. - Igen, egy 21-essel.
Van egy hely New York-ban, a neve 21 Club.
Halottam róla.
A páciens álmában...
a tulajdonos jött és csalással vádolta Dr. Edwardes-ot...
"Kitessékelte Edwardes-ot és azt mondta, "Nem fogom engedni, hogy itt játsszon..."
"ez az én helyem, El fogom látni a baját."
A helynek 2 identitása van: a 21 club és Zöld Birtok...
De a tulaj inkább az utóbbihoz tartozik.
Valójában azt mondanám, hogy az öreg tulaj aki megfenyegette Edwardes-t...
Önmaga volt.
Nekem úgy fest.
Felteszem ma éjjel erre a következtetésre jutott?
Igen.
És elmondta valakinek amire rájött?
Még nem.
Volt még más is az álomban?
Igen, azt álmodta ő és Edwardes egy lejtős tetőn voltak...
látta Edwardes-ot meghalni.
A dühös tulajt is látta egy kémény mögé rejtőzve nevetni...
egy kis kereket fogott, leejtette.
A kerék szimbóluma ragadt meg.
Az egy revolver volt.
A tulaj aki megfenyegette Edwardes-t a 21 Club-ben...
leejtett egy fegyvert a hóba, miután hátba lőtte.
A fegyver még most is ott van egy fánál...
a gyilkos ujjlenyomataival.
Ezzel a résszel nem értek egyet...
azért sem mert a fegyver már a kezemben van.
Elképzeltem valami ilyesmi lehetett...
mikor azt hittem ismerem Edwardes-t.
Akkor kezdett elmenni az esze.
Volt egy összeomlása...
Pánikban volt, azt hallotta Edwardes el akarja venni a helyét.
Szóval megkereste az étteremben...
ahol ebédelt John Balentine-al.
Megvádolta, hogy elvette a munkáját. Megfenyegette, hogy megöli.
Megnyugtatta és elmondta, síelni megy.
Ön követte oda, és egy fa mögül lelőtte.
Elég! A sztorija nevetséges.
Hülyét fog csinálni magából...
egy fülig szerelmes analitikus álom detektívet játszik.
A rendőrség számára nem lesznek álmok.
A pincérektől a 21 Clubban megtudják hogy Ön ott volt...
Azonosítják, mint azt a férfit, akinek vitája volt Dr. Edwardes-al...
Lesznek, akik látták a vonaton Gabriel Völgy felé.
Ehhez az ügyhöz nem kellenek álmok.
Értem, hogy...
Ön kiváló analitikus, de egy elég buta nő.
Mit gondolt mit mondok erre? Gratulálok Önnek?
Elfelejti a páciense iránti imádatában...
hogy a büntetés 2 gyilkosságért ugyanaz, mint egyért.
Nem lesz második gyilkosság, Dr. Mercheson.
Nem terveztem, de Ön itt van. Nem megy el.
Egy ilyen intelligens ember nem követ el buta gyilkosságot.
Azt hiszi mentálisan nem felelős a másik bűnért...
az egészségi állapota enyhítő körülmény...
Nem fogják kivégezni Dr. Edwardes haláláért.
Még élhet, olvashat, írhat, kutathat...
még ha fel is adta.
Most ezt gondolja, Dr. Mercheson.
Ha most lő, az előre kitervelt gyilkosság...
Őrült gyilkos lesz,...
s mint ilyet, villamosszékben végzik ki a bűnéért.
Hívom a rendőrséget, Dr. Mercheson...
És emlékezzen arra amit mondok...
Constance férje az én férjem.
- Viszlát, sok szerencsét! - Viszlát!