FASCINAȚIE
GREȘEALA... NU ESTE ÎN STELE, CI ÎN NOI ÎNȘINE... SHAKESPEARE
Povestea noastră se referă la psihanaliză, metoda prin care știința modernă tratează
problemele emoționale de sănătate.
Doctorul analist încearcă doar să convingă pacientul să vorbească despre problemele
sale ascunse, să deschidă ușile închise ale minții sale.
Odată ce complexele care tulburau pacientul au fost descoperite și interpretate,
boala și confuzia dispar... iar demonii sunt alungați din sufletul omului.
Domnișoară Carmichael, vă rog! Doctora Petersen vă așteaptă.
Îmi pare rău că trebuie să plec. Aveam o mână perfectă; vă băteam pe toate.
Harry o să vă conducă, domnișoară Carmichael.
Mulțumesc!
Urmărește-o cu grijă, nu-ți lua ochii de la ea!
- Cum te simți azi, Harry? - Bine.
- Arăți de parcă ai suferi cu fierea. - Din cauza luminii.
- Îmi fac griji pentru tine, dragă. - O să mă descurc.
Trebuie să dăm buzna în cabinetul doctoriței Petersen?
Nu putem sta undeva, singuri...
- ...și să vorbim doar tu și cu mine? - Mi-ar face plăcere, dac-aș avea timp.
Ai vrea?
Intră!
Ați distrus un joc de cărți foarte interesant, doamnă doctor Petersen.
- Poți pleca, acum, Harry. - Aștept afară.
- Sper că azi te simți mai bine, Mary. - Ei, nu-i așa.
- Te vei simți. - Toată chestia e ridicolă.
- Care chestie, Mary? - Psihanaliza e-așa de plicticoasă...
...să stai lungit pe canapea, ca orice tâmpit melancolic, spunând tot.
Doar n-așteptați s-ajungeți undeva...
...ascultând la bălmăjeala despre copilăria mea idioată. Corect?
Pacienții mei mă percep, totdeauna,
ca pe un pericol în cursul primelor convorbiri.
Înțeleg, e subconștientul meu care se pune în gardă.
- El nu vrea să mă vindec. - Exact.
...el continuă să se bucure de boala ta.
Treaba noastră e să te facem să înțelegi de ce.
Când știi de ce, iei niște măsuri...
...și odată ce-ai început...
- ...pornești propria ta vindecare. - Vreți să spuneți că v-am spus minciuni.
În proporția obișnuită.
Aveți dreptate. Am mințit ca o nebună...
...urăsc bărbații. Mă dezgustă.
Dacă unul mă atinge, doar, îmi vine să-mi înfig dinții...
...în mâna lui și să-l mușc.
De fapt, am și făcut-o o dată. V-ar interesa s-auziți despre asta?
- Povestește-mi tot ce-ți amintești! - Dansam...
...mă bătea la cap să mă mărit cu el, suflându-mi în ureche...
Pe neașteptate, pretinzând că vreau să-l sărut...
mi-am înfipt dinții în mustața lui, smulgându-i-o.
Râdeți de mine. Figura dumneavoastră infatuată nu mă păcălește...
Vreți să vă spun toate astea pentru a vă putea simți superioară mie.
Dumneavoastră și știința dumneavoastră fără sens. Vă detest!
Nu vreau să vă mai văd, niciodată, fața asta îngrozitoare.
Nu vă pot suporta! Dumneavoastră și reputația dumneavoastră de doi bani, bazată pe nimic!
- Vă rog, domnișoară Carmichael! - Nebun stupid care...
...lași o creatură ca asta să mă amărască. Domnișoara Față de Ghiață.
Doctore Fleurot, vreau să vă vorbesc între patru ochi...
N-o mai suport pe femeia asta.
- Ne vedem mai târziu, Mary. - Poftiți, domnișoară Carmichael!
Murchison și-a ieșit din minți, de ți-a dat-o ție pe Carmichael.
Puteți comunica observațiile dumneavoastră noului șef, atunci când va veni.
Nu poți trata o veterană ca ea, fără anumite informații din miezul lucrului.
Am făcut multe cercetări asupra dificultăților emoționale și din dragoste.
Cercetări, pe naiba'.
Ți-am urmărit munca timp de 6 luni. E strălucită, dar fără viață.
Nu conține intuiție.
Tu ataci toate problemele cu o pungă de ghiață la cap.
- Îmi faci curte? - O s-o fac într-o clipă.
Pentru început, doar, pregătesc terenul.
Încerc să te conving că lipsa de experiență emoțională...
...e rea, pentru tine, ca doctor...
...dar fatală ca femeie.
Am auzit acest argument de la o mulțime de psihiatri în probleme de iubire...
care doreau să mă facă un doctor mai bun.
Eu am un argument mult mai bun.
- Sunt îndrăgostit nebunește de tine. - De ce?
E ca și cum aș îmbrățișa un curs de facultate.
Și de ce-o faci, atunci?
Pentru că nu ești un curs. Dincolo de toate, ești o femeie dulce, vibrantă.
Simt asta de fiecare dată când mă aflu în preajma ta.
Tu simți pulsând doar propriile-ți dorințe.
- Eu nu mă potrivesc deloc cu ele. - Termină! Sunt nebun după tine.
- Mi-e teamă că te plictisesc. - Nu.
Atitudinile tale sunt foarte interesante.
Simt exact ca domnișoara Carmichael. Mi-ar plăcea s-arunc c-o carte-n tine...
Dar n-o s-o fac.
- Mi-o împrumuți? - Desigur.
Iartă-mă pentru criticismul meu. Mai bine perseverez cu cărțile.
- Și altă chestie... - Iertați-mă că dau buzna...
...dar trebuie să răspândesc știrea. Succesorul meu poate sosi în orice clipă.
Ei bine, doctore Murchison, a fost o plăcere să lucrez sub conducerea dumneavoastră.
Vă mulțumesc foarte mult! Veniți, doctore Petersen?
N-am o grabă nebună să-l salut pe doctorul Edwardes.
E foarte greu de imaginat locul ăsta fără dumneavoastră.
Mă potrivesc cu fixațiile.
Mai mult, dumneavoastră sunteți Green Manors.
- Pare necinstit. - Ești foarte tânără în profesie.
N-ai învățat secretul fundamental: vechiul trebuie să lase loc noului...
...mai ales dacă-i suspectat de senilitate.
E ridicol, conducătorii ar trebui să-nțeleagă că sunteți mult mai bun.
După concediu, ați fost alt om.
Comitetul e așa de cinstit și a-toate-știutor,
cât poate fi un comitet de spital.
Sunt de acord că sunt la fel de strălucit ca-ntotdeauna, dar cine clachează o dată...
- ...poate claca din nou. - Ați muncit peste măsură.
Un diagnostic încântător pentru o mârțoagă prăbușită.
O să-mi amintesc totdeauna bunăvoința dumneavoastră de azi ca...
- O lecție de acceptare a realității. - Nu te lăsa dusă de aerul meu fericit...
...e cel din urmă mod de a spune adio după 20 de ani.
Da, știu... Intră!
Corespondența, doamnă doctor Petersen. Și domnul Garmes.
Intrați, domnule Garmes!
Nu plecați azi? Vă mai văd?
O să mai bântui pe-aici, o vreme...
...ca o cloșcă, cel puțin până când doctorul Edwardes se va instala deplin.
- Cum vă simțiți azi, domnule Garmes? - Oarecum mai bine, doamnă doctor...
lucrurile par mai puțin îngrijorătoare.
Îmi permiteți să fac eu asta, doamnă doctor?
Nu, mulțumesc, nu. Pot s-o fac, foarte bine, și singură.
Vă rog să luați loc! Mă ocup de dumneavoastră într-o clipă.
- Iată-l pe mărețul Anthony Edwardes. - E mai tânăr decât credeam.
A venit c-o singură valiză. Probabil, nu vrea să stea prea mult.
Lasă aceste vise cu ochii deschiși doctorului Murchison!
Domnilor, noul nostru șef. Doctorul Anthony Edwardes.
- Doctor Fleurot. - Ce mai faceți?
- Sunt doctorul Graff. - Ce mai faceți?
- Doctor Hamish. - Ce faceți?
Doctore Edwardes, lipsesc vreo câțiva membri ai colectivului...
Aici sunt birourile dumneavoastră.
Sunt foarte strălucitoare pentru o clinică.
Doctor Edwardes, doctor Murchison.
Ce faceți? Am auzit lucruri mari despre dumneavoastră.
Și, natural, eu despre dumneavoastră.
- Sunteți mai tânăr decât credeam. - Vârsta n-a reușit să mă ajungă din urmă.
Pe mine, da. Am plăcerea să predau frâiele în mâini succesoare.
Vă las biblioteca mea care conține, între altele,...
...ultima dumneavoastră lucrare: Labirintul complexului de vinovăție.
O lucrare excelentă. Sper ca Green Manors să inspire și altele.
Sunt profund recunoscător!
Nu cunosc expresia formală a unei abdicări, domnule doctor Edwardes...
permiteți-mi să spun doar atât:
aceste birouri pe care le-am ocupat vreme de 20 de ani
...vă aparțin de acum. Binevoiți a mă scuza?
Am petrecut jumătate de oră cu doctorul Edwardes.
Trebuie să declar că am fost foarte impresionat.
Eu intenționez să învăț multe de la doctorul Edwardes...
Cred că o putem face cu toții de la un om cu un talent atât de vădit.
- Îi cunoașteți lucrările? - I le-am citit pe toate...
...o minte foarte ascuțită, neortodoxă.
Ar fi îngrozitor ca succesorul doctorului Murchison să fie nedemn de el.
Iată-l că vine!
Cred că îi cunoașteți pe toți cei de față, domnule doctor Edwardes.
Nu, nu încă.
- Dânsa e doctora Petersen. - Ce mai faceți?
Domnule doctor Edwardes!
Doctorul Hamish mi-a arătat împrejurimile.
O clinică remarcabilă. Vara, trebuie să fie foarte frumos.
I-am prezentat domnului doctor Edwardes variatele noastre activități în aer liber.
Doctorul Murchison ne certa mereu că nu facem îndeajuns
în această direcție și sunt de acord cu el.
Permiteți-mi să vă avertizez că doamna doctor Petersen este o gimnastă deghizată.
Doctorul Fleurot consideră orice depășește statul și sculatul ca gimnastică.
Îmi închipui că sunteți mare amatoare de sport.
Da, sunt...
Îmi lipsesc, în special sporturile de iarnă.
I-ați arătat domnului doctor Edwardes dumbrava?
Da, da, desigur.
Acolo, sperăm să amenajăm noul nostru bazin de înot.
- Eu cred cu tărie într-un bazin. - E locul ideal pentru unul.
Nu unul rectangular, ci un bazin neregulat, ceva...
...ceva cam așa, înțelegeți?
Cabinele ar putea fi aici...
Înțeleg că, în această clinică, rezervele de fețe de masă sunt inepuizabile.
Iertați-mă!
Asta mi-amintește de profesorul meu de psihiatrie, doctorul Brulov...
Nu suporta nici o sticlă de sos pe masă...
sau măcar o solniță, îi alungau apetitul.
Mi-amintesc, cum la un banchet în onoarea sa...
a refuzat să stea la masa de onoare din cauză că era înconjurat...
de ketchup.
Seara trecută, a apărut o gropiță în obrazul tău,
cum n-am mai văzut până acum.
Și am detectat o erupție de instinct matern către doctorul Edwardes.
Detest felul ăsta, puștesc, de-a vorbi.
Reacțiile tale au contrazis una dintre teoriile mele preferate,
cu privire la tine...
aceea ce ești imună la psihanaliști...
și că vei sfârși în brațele vreunui flăcău șui și îndrăzneț, cu părul înspicat.
Dacă eram în căutarea unui asemenea tip, de mult te adoram pe tine.
Intră!
Iertați-mă! De la domnul doctor Edwardes.
Iubirea scrie deja, cinstita școală a științei.
Garmes e la mine. Te rog, vino imediat!
Eu n-am vrut să vin la clinică, dar fratele meu a insistat.
Eu găsesc că-i un nonsens.
Observați că nu sufăr de halucinații, vinovăția mea a cât se poate de reală.
Știu, domnule doctor Edwardes, că l-am omorât pe tata...
Și înțeleg să-mi primesc pedeapsa.
Intră!
Îți mulțumesc că ai venit așa de repede!
Îl ascultam pe domnul Garmes și m-am gândit că mă poți ajuta.
Domnule Garmes, doar nu l-ați deranjat pe domnul doctor Edwardes!
Nu face nimic. Sunt foarte interesat de cazul domnului Garmes.
Am știut că veți fi, corespunde lucrării dumneavoastră
despre complexul de vinovăție.
Ați fi amabilă să-mi spuneți despre ce vorbiți?
Vă aflați aici ca să vedeți dacă reușim
să vă vindecăm complexul de vinovăție prin psihanaliză.
N-am nici un complex de vinovăție. Știu eu ce știu...
- L-am omorât pe tata. - Ba nu...
e o concepție greșită care vă obsedează.
Scuzați-mă domnule doctor, îi vorbeați.
Nu, continuă!
Oamenii simt adesea o vinovăție pentru ceea ce n-au comis...
asta, de obicei, are rădăcini în copilărie.
Copilul, deseori, dorește ca ceva îngrozitor să se întâmple cuiva...
și dacă acel ceva se petrece, copilul crede că el e cauza.
El crește cu un complex de vinovăție
privitor la un păcat care a fost un coșmar copilăresc.
Atunci, ceea ce cred eu nu-i adevărat?
Nu, și autoanalizându-vă, veți înțelege asta.
V-ar deranja să mergeți în camera dumneavoastră, domnule Garmes?
Harry!
Mai bine îl punem, câteva zile, pe medicație. Arată agitat.
Convingerea lui e curioasă.
Dar dumneavoastră ați întâlnit adesea asemenea cazuri...
pe care le-ați descris, perfect, în carte.
Da...
Da, așa am făcut.
- Ai vrea să-mi faci o favoare? - Desigur, domnule doctor.
Mă doare capul. Aș vrea să petrec după-amiaza cu dumneata.
Înțeleg că nu ești de serviciu, până după cină.
- Intenționam să bat la mașină... - Am nevoie de aer curat...
și dumitale se pare că ți-ar face bine.
Mă pregăteam să iau prânzul cu doctorul Hamish. Are un nou pacient, un cleptoman.
Cleptomanii la prânz îți taie pofta de mâncare.
Iartă-mă!
Alo!
Da, doctor Edwardes!
Cum? Da, Anthony Edwardes.
Cine? Iertați-mă, nu vă deslușesc numele.
Norma Cramer?
Vă rog, domnișoară Cramer, sunt foarte ocupat și nu vă cunosc.
Vreo fată, pretinzând că e...
Urăsc glumele prozaice, dumneata nu?
Persoane care sună, ciripind: Ghici cine sunt?
Sună ca o veche pacientă. Sunt întotdeauna capabile de înșelătorii ieftine.
Cam așa ceva. Hai, să mergem!
Ne vom uita la pomi sănătoși, iarbă normală și nori fără complexe.
Eu cred că cel mai mare rău, pentru rasa umană, l-au făcut poeții.
Poeții sunt proști, mulți dintre ei, dar nu neapărat cruzi.
Ei împuie capul oamenilor cu falsități despre dragoste...
scriind ca și cum ar fi o orchestră simfonică sau un zbor de îngeri.
- Ceea ce nu e? - Bineînțeles, că nu...
Oamenii se îndrăgostesc ca răspuns la o anume culoare de păr...
sau la unele habitudini care le amintesc de părinți.
- Uneori, fără nici un motiv. - Dar important e că...
oamenii citesc, despre dragoste, un lucru și trăiesc altul.
Ori așteaptă ca săruturile să fie ca niște poeme lirice...
îmbrățișările să arate ca într-o dramă shakespeariană.
Apoi, când descoperă că e altfel, se îmbolnăvesc și au nevoie de psihanaliză?
Da, foarte des.
Profesore, suferiți de picioare... prea pe pământ.
Iertați-mă?!
- Nu poți trece pe-aici. - Bineînțeles, că pot...
Am trecut pe-aici, de multe ori.
- Rănită? - Nu, deloc.
- Aici. - N-am nimic.
- Vin aici singură, de obicei. - Asta nu sună prea amuzant.
N-am făcut-o de amuzament. Nu-i așa că-i frumos?
Perfect.
Masa! Ce dorești? Șuncă sau cârnați?
Cârnați.
L-a văzut cineva pe noul nostru șef, azi?
A fost foarte legat..
A plecat să hălăduiască cu doctora Petersen, pe la prânz.
E straniu să-și petreacă prima zi, coadă după ea...
ca un flăcău de școală mult prea entuziast...
va fi bine pentru ea, să fie ceva mai entuziastă
sărmana fată, mâncând cartea!
Mi s-a spus că, recent, a pierdut ceva vital pentru viața ei.
Vă rog, nu vă ridicați, am venit fiindcă am auzit că domnul Garmes...
- A devenit agitat, din nou. - Da, i-am dat un sedativ.
Îmi pare rău că n-am fost aici.
Nonsens, arăți de parc-ai fi petrecut un timp foarte instructiv.
Instructiv?
Gentlemeni, notați că făcând aprovizionarea cu lemne...
doamna s-a cățărat în copaci.
Sau s-a tolănit într-o tufă de măceș.
Nu, nu, copaci au fost: are frunze în păr.
Permiteți-mi, doctore Petersen!
Dumneata te consideri un șarmant.
- Nu pleca fără să iei o cafea! - Doctora Petersen a mâncat deja...
după cum o arată muștarul de pe degetele ei...
Aș zice crenvurști de pe autostradă.
Într-adevăr? Diagnosticele dumitale sunt, ca de obicei, greșite...
Nu crenvurști, cârnați.
Regret că trebuie să părăsesc această grădiniță de copii,
dar trebuie să-l văd pe domnul Garmes.
Asta e, dacă-l avem pe însuși Casanova șef la Green Manors...
Ați remarcat cum se îmbujora ori de câte ori rosteam numele lui.
LABIRINTUL COMPLEXULUI DE VINOVĂȚIE
EDIȚIE SPECIALĂ LIMITATĂ LA 750 DE EXEMPLARE, TOATE SEMNATE DE AUTOR
E foarte târziu.
Vroiam să-ți recitesc cartea. Mi-ar face plăcere s-o discutăm...
N-am discutat niciodată o carte cu autorul ei...
La școală, am avut câțiva profesori de literatură, dar e cu totul altceva.
- Sunt puțin patetică? - Nu, deloc.
Credeam că vreau să discut cartea, sunt uluită ce subterfugiu...
Nu vreau s-o discut.
Înțeleg.
E remarcabil să descoperi că iese altceva decât gândești.
Totdeauna m-am speriat de ce era în mintea mea.
Și-acum nu ești speriată?
E, chiar, ridicol.
A fost stupid să vin aici, ca un copil cu mintea aiurea.
Ești foarte drăguță.
Nu-mi vorbi așa. Vei crede că am venit aici ca să aud asta.
Eu știu de ce-ai venit.
De ce?
Pentru că ceva s-a petrecut cu noi.
Dar așa ceva nu s-a-ntâmplat într-o zi.
Uneori, se întâmplă într-o clipă. Am simțit-o în după-amiaza asta.
Ca un trăsnet.
El lovește rar.
Nu înțeleg cum s-a-ntâmplat.
- Ce e? - Nu-i vorba de tine...
- E ceva cu halatul tău. - Cu halatul meu? Nu-nțeleg.
Iartă-mă, m-a lovit ceva...
În ultima vreme, n-am dus-o prea bine cu nervii, halatul tău...
- Liniile întunecate... - Ești bolnav.
O să-mi revin.
Alo! Da! Doctor Edwardes.
Da, da, cum?
Unde e? Vin acolo imediat.
Garmes a încercat să-l ucidă pe Fleurot, și-apoi și-a tăiat gâtul.
- E grav? - Așa cred, e la chirurgie.
Vin și eu acolo.
A pierdut mult sânge, dar va depăși faza critică.
- Pulsul? - 140.
În scădere.
- De ce sunt stinse luminile? - Ce vreți să spuneți?
E întuneric, de aceea a făcut-o, pentru că luminile sunt stinse.
Aprindeți-le! Și descuiați ușile!
- Nu puteți ține oamenii în celule. - Doctor Edwardes.
Nebuni, bâiguind despre complexe de vinovăție, ce știți voi despre ele?
El a făcut-o. Mi-a spus mie. Și-a omorât tatăl.
Aprinde-ți luminile, imediat!
E-ntuneric, e-ntuneric.
- Intră în colaps. - Veniți aici!
- Pare că inima. - Nu inima, un anumit șoc...
provocat de suprasolicitare.
Duceți-l în camera lui. Îl voi îngriji eu.
Îmi pare rău...
Presupun că mi-am dat în petic.
Cine m-a adus aici, tu?
Mai degrabă o masă informă, descompusă în piese, la chirurgie.
Cine ești?
Acum, îmi amintesc, Edwardes e mort...
L-am ucis, luându-i locul. Eu sunt altcineva, nu-mi amintesc cine.
Eu l-am ucis, Edwardes.
Nu am memorie, e ca și când, uitându-te în oglindă, nu vezi decât oglinda.
Dar imaginea este acolo, știu că e.
Eu exist, sunt aici.
Cum poate un om să-și piardă memoria, numele și, totuși, să vorbească așa?
Ca și cum ar fi perfect sănătos.
- Te temi de mine? - Nu.
Ești bolnav. Pierderea memoriei nu-i o problemă prea dificilă.
Da, știu. Amnezia...
e o șmecherie a minții pentru a rămâne sănătoasă.
Rămâi sănătos, uitând ceva prea oribil pentru a fi reținut.
Pui acel lucru oribil în spatele unei uși închise.
- Noi trebuie să deschidem acea ușă. - Eu știu ce-i după ea...
- Crima. - Nu...
e o inducere în eroare provocată de boală.
Ai să-mi spui adevărul și vei avea încredere în mine?
Mă-ncred în tine, dar nu pot crede că nu știu cine sunt.
Nu știu, nu știu.
Cine a telefonat ieri?
- A vorbit cu mine? - Da, în birou.
Da, mi-aduc aminte?
Ce-a spus ea?
A spus că mi-a fost secretară...
Era îngrijorată de soarta mea, nu auzise...
Deci, fusese secretara doctorului Edwardes și nu auzise despre el.
Ce altceva a mai spus?
Că nu-mi recunoaște vocea, că nu sunt doctorul Edwardes.
- Așa c-ai închis furios? - Eram confuz...
- Mă durea capul. - A fost prima ta îndoială?
- Prima îndoială? - Erai întâia dată confuz?
S-a mai întâmplat ceva înainte?
Da, când eram la hotel și îmi făceam bagajul ca să vin aici...
Am găsit un portțigaret în pardesiu.
Asta m-a speriat, fără să știu de ce. Iată-l!
Are inițialele J.B., le vezi? Când le-am văzut în camera de hotel...
m-a apucat durerea de cap.
Sunt, probabil, inițialele tale.
J.B. J.B.
Trebuie să dormi. Când te vei scula, ai să-mi poți spune mai multe.
- Dacă ai încredere în mine. - Am.
E târziu, mai bine ai prinde puțin somn. Îmi revin eu.
Sunt sigură că nu va fi nici o anchetă a poliției, timp de câteva zile.
Vom discuta și vom lămuri lucrurile înainte de a se întâmpla ceva.
Dimineață, voi declara că ești prea bolnav pentru a veni la serviciu.
Nu te pot implica din mai multe motive, unul fiind acela că te iubesc.
Pentru un timp, mă duc la hotelul Empire State din New York La revedere J. B.
Am lucrat, 5 ani, în biroul doctorului Edwardes...
și omul care a vorbit cu mine nu e doctorul Edwardes.
Mi-a permis să plec în concediu când a plecat pe...
Am fost foarte îngrijorată când n-am primit vești de la dânsul,
săptămâna trecută.
Apoi m-am gândit că dânsul a revenit, dar nu și-a redeschis biroul...
- De aceea am telefonat. - Arătați-le fotografia!
- E altcineva. - El a avut o șansă.
Cineva care trebuie să fi știut cum arată Edwardes.
Nu l-ați văzut niciodată pe adevăratul Edwardes?
Nu, nu l-am întâlnit niciodată.
Dar am simțit că ceva nu-i în regulă, din momentul apariției omului nostru.
Nu mi s-a părut a fi un om de știință...
iar noaptea trecută, când a avut colapsul, am fost realmente alarmat.
Ce credeți că i-a provocat căderea de noaptea trecută?
Acum, e evident: Garmes.
Impostorul nostru, sunt aproape sigur, e un caz de amnezie.
Garmes l-a readus la realitate pentru o clipă.
Nefiind capabil să înfrunte realitatea, a clacat.
- Credeți că el l-a ucis pe Edwardes? - Nu există nici o îndoială...
L-a omorât pe Edwardes și i-a luat locul, pentru a-și ascunde crima...
pretinzând că victima era încă în viață.
Acest fel de a acționa e tipic pentru viclenia cu bătaie scurtă...
care face parte din comportamentul paranoid.
Pierdem timpul, domnilor, camera lui e sus.
Dânsa e doctora Petersen.
- Domnii sunt de la poliție. - De la poliție?
- Ce s-a-ntâmplat? - Nimic din ce v-ar putea alarma.
Edward al nostru e un impostor paranoic,
și, mai mult ca sigur, vinovat de uciderea lui Edwardes,...
a dispărut.
Nu e-n camera lui?
- L-ați lăsat în camera lui? - Da.
A spus ceva? Despre el, despre ce a determinat colapsul?
Nu, nu era el însuși, a fost incapabil să spună ceva coerent.
Nu păreți surprinsă să aflați că e un fals și, poate, un criminal.
Sunt obișnuită cu surprizele în activitatea mea.
Aveți vreo bănuială?
Nu. Am interpretat căderea lui ca fiind cauzată de suprasolicitarea mentală.
E un diagnostic amuzant pentru un ins tocmai întors din vacanță.
N-am pus un diagnostic. Am fost șocată de colaps. Nu m-am gândit.
Cu toții suntem oarecum șocați. Domnule șerif, tipul ne-a dus pe toți în...
pe toți, cu excepția doctorului Murchison.
Și nu v-a spus nimic care să vă sugereze încotro a luat-o?
Nu.
E posibil să aștepte prin împrejurimi,
așa că trebuie să-i cercetăm, mai întâi, motivele.
Îmi pare rău, Constance, că astea ți se întâmplă ție...
am simțit că trebuia să te avertizez cu privire la el, dar nu eram sigur.
N-ai grijă, nu e vina ta. Sunt pe punctul de a-l prinde.
Te țin la curent cu activitatea poliției.
Tipul se aștepta să scape, ca orice criminal.
Nonsens, e evident un caz de amnezie. Nu știa cine e...
...sau ce făcea. Ce spui, Constance?
Nu știu.
Dacă erai oricine altcineva, în afară de Constance Petersen, ghețarul uman...
Și deținătoarea adevărului, aș putea spune...
Ce-ai putea spune?
Draga mea, iartă-mă că gândesc așa, tu spui adevărul...
Începusem să spun că tu ascunzi ceva.
Sunt un măgar sentimental...
O femeie ca tine nu se poate implica, sentimental, cu orice bărbat...
- Sănătos sau bolnav. - Propun să schimbați subiectul.
O să fiu interesat să-i pun câteva întrebări...
când îl vor aduce înapoi.
- N-o să-i puneți nici-o-ntrebare. - De ce?
Pentru simplul motiv că poliția nu-l va găsi niciodată în viață.
Un caz de amnezie, cu poliția pe urmele lui, iată o evidentă sinucidere.
Va pune capăt suferinței și coșmarurilor...
zburându-și creierii sau aruncându-se pe fereastră.
O afectezi pe domnișoara doctor Petersen cu asprimea dumitale.
Îmi pare rău, Constance, că unii încă mai au maniere de studenți mediciniști.
Nu sunt afectată. Cred că ideile doctorului Fleurot sunt exacte.
Dar sunt prea obosită. Noapte bună!
Poliția a comunicat că zonele învecinate...
au scăpat de periculosul alienat, care a evadat de la Green Manors...
Căutarea impostorului s-a îndreptat spre Manhattan...
Aici e postul de radio WQZK, din Rutland, George Bell.
Iar acum revenim la programul anunțat.
Te simți foarte bine când îți iei greutatea de pe picioare.
Sunt din Pittsburgh. Ăla-i orașu' pentru tine.
În Pittsburgh, chiar poți să te-ntâlnești cu oameni...
prietenește; în târgu ăsta, cineva poate să trăiască sau să moară,
fără să vadă pe cineva.
Ce-ai zice ca noi doi să luăm un șnaps, acu' că ne-am cunoscut?
Nu, vă mulțumesc!
Nu trebuie să fii așa-nțepată.
Să știi că știu oameni mai ceva ca tine la Pittsburgh...
Sunt sigur c-ai dat lovitura în viață, mizând doar jumătate.
Acu', vorbești.
Te-ar deranja să nu te mai înghesui în mine, de față cu toată lumea?
E destul!
- Șterge-o! - Sunt cazat în hotelu' ăsta.
- Cine te crezi? - Sunt șeful pazei. Fă pași!
Orașu' ăsta merge din rău în mai rău.
E-n regulă, dumneavoastră nu trebuie să plecați.
Îmi pare rău că ați fost deranjată. Vă supravegheam...
și m-am gândit că se poate întâmpla așa ceva.
Șeful securității unei firme trebuie să prevadă posibilele necazuri.
- Nu sunteți înregistrată la noi, așa-i? - Nu.
M-am gândit eu, după felul în care priveați în jur.
Căutați pe cineva? Nu vă fie teamă de mine...
Arătați ca o doamnă cu probleme, care nu-i din oraș.
Profesoară sau bibliotecară, care din astea?
- Profesoară. - Mă gândeam eu.
Profesorii arată întotdeauna de parc-ar fi pierdut ceva. Poate v-aș putea ajuta?
- Nu cred, mulțumesc. - Căutați vreun bărbat, presupun...
poate o rudă.
Și, după îngrijorarea dumneavoastră, aș zice că-i cineva apropiat.
Un soț, spre exemplu.
- Sunt, realmente, uluită. - Am nimerit-o?
- Dar cum de v-ați dat seama? - Sunt un soi de psiholog.
Ați fost în zona mea de interes.
Acum, v-ar deranja să completați niște spații albe pentru mine?
- Nu, a fost doar o ceartă. - Și, apoi, v-a părut rău...
și-ați alergat după el? Psihologie obișnuită.
- Și-acu' vă e teamă să dați ochii cu el? - Nu, nu...
Ceea ce nu știu e în ce cameră stă...
I-a spus unui prieten că a venit aici, dar sub alt nume...
așa că nu-l pot găsi. Și trebuie să-l găsesc și să-i cer iertare.
Când a ajuns aici?
- Ieri, dimineață. - Descrieți-mi-l!
E foarte înalt și chipeș...
părul negru, chipul, mai degrabă, dur...
- Ochi negri și o valiză. - Mă duc să cercetez.
- L-ați găsit? - Cred c-avem un fir.
În jur de 25 de inși, corespunzând descrierii, au venit ieri...
Astea sunt fișele lor de înregistrare. Puteți să recunoașteți scrisu'.
Sunteți foarte inteligent.
- Ăsta-i scrisul lui. - John Brown?
Imaginație... nu prea e. Camera 3033.
Vă mulțumesc. Mă pregăteam să stau toată ziua, pândindu-l.
Știu c-ați fi stat, mă bucur că v-am putut ajuta. Și eu sunt însurat...
și știu cum te simți când te rogi de iertare, după o ceartă cu nevasta.
Constance!
- De ce-ai venit, nu-mi datorezi nimic? - O să fac ceea ce vreau să fac.
Te voi îngriji, te voi trata și voi rămâne până se vor termina toate astea.
Dar nu poți ajuta un criminal să se ascundă.
Nu-ți poți periclita situația de medic, ești abia la-nceput...
- Nu-ți dau voie să spui prostii! - Nu pot să nu te implic.
Te-am căutat ieri, ținându-mi respirația, de parcă aș fi fost urmărită...
Nu pot să mănânc, să lucrez, să fac altceva, decât să mă gândesc la tine.
Așa că, trebuia să vin.
O să-mi iau o cameră pe etajul ăsta. Sunt aici doar în calitate de medic...
N-are nimic de-a face cu dragostea.
Absolut nimic, nimic.
Încearcă să-ți amintești, lasă-ți mintea să revină în copilărie!
A fost fericită? De cine-ți amintești?
Sunt bântuit, dar nu știu de ce.
- Nu folosește la nimic. - Ai locuit undeva...
ai avut o mamă, ai fost iubit, ai avut prieteni.
Da și, probabil, o soție.
Ți-o amintești?
N-am spus c-am avut, am spus probabil...
Nu, draga mea. Slavă Domnului, nu-mi amintesc de vreo soție.
- Aș vrea să-ți pun o întrebare medicală. - Constance...
ai vrea să nu mă zorești, mă face să devin confuz...
Nu-mi amintesc nimic. Cu excepția faptului că te iubesc.
Cum poți diagnostica o durere, în zona superioară dreaptă...
o durere persistentă?
Vezica biliară, o problemă cardiacă sau pneumonie...
depinzând de anamneza pacientului.
E evident că ești doctor.
Da, eminentul doctor X.
Dacă eliberăm o mică zonă a memoriei, putem avea cheia altor zone.
Singurul lucru care-mi vine în minte, la care mă gândesc continuu...
- E logica situației. - Ce logică?
Că eu am fost cu Edwardes.
Poliția presupune că impostorul care a părăsit Green Manors...
e un pacient care l-a vizitat pe adevăratul doctor Edwardes,...
în munții Cumberland, în ziua dispariției acestuia.
Nu au fost descoperite urme, de la părăsirea stațiunii din Cumberland...
în compania presupusului său pacient.
Îți amintești asta? De ce crezi c-ai fost cu el?
Pentru că, oriunde mă duc, mă întorc cu identitatea lui...
Nu m-aș fi întors ca Edwardes, dacă n-aș fi știut că e mort.
Cum aș fi putut afla asta, dacă n-aș fi fost cu el când a murit?
- Ai fost? - Nu-mi amintesc...
dar logic știu c-ar fi trebuit să fiu.
Și, tot logic, știu de ce n-a fost găsit cadavrul...
Pentru că l-am ascuns eu.
Nu-ți dai seama că tu îți închipui toate astea?
Tu invoci nume, insistând, fără dovezi, c-ai fi un ucigaș.
Știi ce-i asta, nu-i așa? Un complex de vinovăție, vorbind în locul tău.
O vină imaginară care conduce înapoi, în copilăria ta.
Cred c-ai luat-o razna. Ești mai nebună decât mine...
ca să faci toate astea pentru un ins fără identitate.
Să pleci la drum cu o pereche de inițiale.
Poliția n-a comunicat ziarelor numele tău sau evoluția cazului...
asta înseamnă că numele tău n-a apărut în dosarele doctorului Edwardes.
Ai suferit un accident.
Unde s-a-ntâmplat?
Ce-a fost cu mâna ta? A fost arsă.
Ai fost operat în ultimele 6 luni.
O grefă, arsură de gradul 3. Mâna ta a fost arsă. Unde?
- Doare. - Încearcă să-ți amintești!
- Mâna mă doare. - Mâna ta memorează...
descătușează-ți mintea și durerea va dispărea.
- Unde s-a-ntâmplat? - Nu pot, doare.
- Ce s-a-ntâmplat? - Mâna-mi arde.
Încearcă să-ți aduci aminte!
- Dragul meu, te simți bine? - Da. Ce s-a-ntâmplat?
Retrăiești un accident, în care-ai fost implicat...
dar memoria doar atinge partea minții care simte...
E începutul revenirii la realitate. Te vei simți mai bine curând.
- Cine-ar putea fi? - Știu eu.
Am trimis după ziare.
Ați comandat ziare? Le-am adus.
O clipă!
- Poftim! - Mulțumesc!
M-a recunoscut în ziar. Trebuie să plecăm, nu mai putem face bagajele.
Ascultă, când ai plecat de la munte, trebuie să fi trecut prin New York.
Ori-încotro te-ai dus, trebuie să fi fost la gară...
trebuie să-l fi auzit pe Edwardes cerând bilete către undeva...
- Nu-mi amintesc. - O să-ți amintești...
când vei fi la ghișeul de bilete. Încearcă să retrăiești acel moment...
încearcă să repeți ce s-a spus! Cere aceleași bilete!
O să-ncerc.
Philadelphia, 6,39 dolari. Mulțumesc!
Ai fost undeva cu Edwardes. Cere bilete pentru locul acela!
8,46 dolari, mulțumesc!
Ce este?
Ce doriți, domnule?
Vă rog să vă dați deoparte!
- Aș vrea 2 bilete. - În ce direcție?
- Roma. - Încotro?
- Roma. - Unde?
Vrea să spună Roma, Georgia.
- E ceva-n neregulă? - Soțul meu e bolnav, ne ducem acasă.
Poftiți 2 bilete pentru Roma, Georgia.
Își revine într-un minut. Aceste perioade de confuzie sunt pasagere.
Arată foarte bolnav. O să chem un doctor.
Nu, o să-i treacă. Te simți mai bine acum, dragule?
Fă un efort! Te simți bine?
- Când pleacă trenul? - Birmingham special...
în 10 minute, la linia 17.
- Am fost în ceață. - Mulțumesc!
Vă duc la tren, pentru cazul că se întâmplă ceva.
Și-a revenit. Foarte amabil că v-ați oferit ajutorul, dar mă descurc.
Comportă-te ca și cum am lua acest tren! O să coborâm și ne întoarcem.
Ce-i cu trenul ăsta?
Polițistul ne-a auzit când am cumpărat biletele.
- A fost suspicios? - Nu...
dar dacă merge la secție, ar putea găsi descrierile noastre...
să-și amintească de noi și să telefoneze la Roma, Georgia ca să ne ridice.
Nu ne putem întoarce la hotel. O să fie un milion de polițiști acolo.
Nu ne întoarcem, mergem la Rochester...
Hai, la gara Grand Central.
Apropo, de ce ne ducem la Rochester?
- Îi facem o vizită doctorului Brulov. - Cel căruia nu-i place ketchup-ul.
A fost psihanalistul meu.
- Adevărat? Dar ce-ai avut? - Toți psihologii trebuie analizați...
de alți psihologi, înainte de a avea liberă practică.
Ca să fie siguri că nu-s prea nebuni.
În aparență, mintea nu-i niciodată îndeajuns de bolnavă,
ca să faci bancuri cu psihanaliști.
- Scuză-mă. Sunt un porc. - Trec cu vederea, ești pacient.
Și eu la fel. Mă simt bine când te țin așa.
O să mă iubești la fel când voi fi normal?
- O să fiu nebună după tine. - Sunt normal.
Cel puțin nu am vreun rău care să nu poată fi vindecat cu un sărut.
N-am mai tratat niciodată vreun astfel de complex de vinovăție.
- Nu vrem să atragem atenția! - Toți o fac.
- Plecați amândoi? - Da, da.
Nu citi ziarul! Hai s-o luam de unde-am rămas.
Ce?
Încearcă să revii la primul moment în care te-ai crezut Edwardes!
- Draga mea, trebuie să fac o mărturisire. - Ascult.
Ca medic, mă scoți din sărite.
Sunt aici, leșinat de dragoste. Tu îmi pui o întrebare...
și nu-mi mai placi deloc. Trebuie să stai acolo zâmbind...
ca o profesoară știe-tot?
Nu pot face nimic, asta se întâmplă în psihanaliză...
Pe măsură ce doctorul începe să descopere adevărul...
pacientul manifestă o puternică antipatie față de doctor.
Ești pe punctul de a mă antipatiza serios înainte de a termina.
- Iar tu ești pe punctul să-ți placă asta? - Ca om de știință, da.
Și dacă eu te lovesc, vei considera asta ca un soi de diplomă?
- Da, da' să nu dai prea tare. - Nu...
Cred că am putea continua investigația.
- Avem câteva elemente noi. - Ce elemente?
Ești doctor, ai suferit un accident, mâna ta a fost arsă...
- Și ai fost la Roma. - N-am fost la Roma în viața mea.
Ori ai fost, ori te vei duce.
Ți-ai amintit, fără dubiu, ceva legat de arsura de la mână.
Roma, gândește-te la Roma! Poate cea din Italia.
Când ai fost la Roma? Ce-ai făcut la Roma?
Gândește-te!
Gândește!
Roma...
Mi-amintesc ceva.
- Avioane de luptă ne-au interceptat. - Zburai?
Transport medical. Pe deasupra Romei, cu direcția nord.
- Ce s-a-ntâmplat? - Ne-au lovit.
Am luat foc, uniforma ardea, ne-am parașutat.
Altceva?
Nu știu. Lapsus complet.
- Ai plecat din armată? - Da.
Probabil c-am dezertat. O uram.
Uram să ucid. Nu-mi amintesc prea multe.
Complexul tău de vinovăție s-a exacerbat în armată, e evident.
Încetează să bâigui ca un fals Rege Solomon...
discuție diavolească, tâmpită, fără nici un sens...
dacă urăsc ceva, asta-i o femeie îngâmfată.
Dragul meu, suntem abia la-nceput. Nu lovi așa de tare, încă!
Am lucrat ca asistentă a doctorului Brulov, timp de un an, cât am fost intern...
El mi-a găsit postul de la Green Manors. O să-ți placă Alex.
Mă îndoiesc. Un singur psihanalist pe capul meu e deajuns.
- Ce ai de gând să-i spui? - Că suntem în luna de miere.
Doctore, te gândești la cele mai minunate prescripții.
- Bună seara! Doctorul Brulov e acasă? - Nu, a ieșit după masă.
Trebuie să se-ntoarcă repede.
Vreți să-i spuneți că cina e pe masă...
îmi pare rău, dar nu mai pot să stau.
Și, sunt acolo doi domni care-l așteaptă.
- Bună seara! - Bună seara!
- Cum se mai simte mama dumneavoastră? - Se plânge de reumatism.
Își închipuie că asta mă va obliga să mă transfer în Florida.
I-am spus: Te-aștepți să-mi sacrific toate șansele de promovare...
...doar de dragul reumatismului tău?
Ați atacat subiectu' cu șefu'?
Da, a zis că un transfer se poate aranja, dar...
trebuie s-o iau iar de la sergent... Eu zic că nu-i cinstit...
după câte am făcut la cazul ăla cu drogurile.
- Ce-a zis de asta? - O mulțime de chestii...
a bătut capu' pe tema c-aș fi băiatu' mamii...
Iertați-mă, poate-i pentru mine, am lăsat număru' ăsta la comandament.
Alo! Da, locotenentul Cooley.
Elemente noi?
Când ai descoperit asta?
Nu, e-n regulă, vin eu mai târziu. Salut!
- Alex! - Cine e, vă rog?
- Vechea mea prietenă! - Draga mea, dragă!
Iartă-mă că nu m-am anunțat, de-abia am sosit.
Mi-nchipuiam c-o găsesc pe Iulia... am fost la spital. Domnii sunt cu tine?
Sunt locotenent Cooley și el e sergentul Gillespie.
Pentru ce?
Pentru dispariția doctorului Edwardes.
Dispariție, ce-i asta un soi de persecuție?
Am declarat poliției ieri, că nu știu nimic despre Edwardes.
Dar ieri, ați avut un fel de teorie...
Am explicat polițistului că, dacă Edwardes,...
a luat cu el, în vacanță, un pacient paranoic...
a fost un mai mare nebun decât am știut eu să fie.
E același lucru cu a te juca cu un pistol încărcat.
Credeți că acest pacient l-ar fi putut ucide?
Eu nu cred nimic. Nu-s câine de prins prizonieri.
Doctorul Edwardes v-a fost bun prieten?
Ce spuneți acolo? Omul era imposibil.
V-ați certat cu el, când ați fost la New York?
Nu la New York, Boston era la Conferința de Psihiatrie...
Ce doctor e ăla care vrea să trateze psihoza, ducând oamenii la patinaj?
Sau pe pista de popice?
Înțeleg că l-ați amenințat cu un pumn în nas.
Tot ce-am făcut a fost să mă ridic și să mă mut câteva scaune mai încolo...
unde nu ședea nimeni. Așa că nu-mi mai puneți întrebări...
- Aveți, acum, faptele. - Vă mulțumim foarte mult!
Ne pare rău ca v-am deranjat.
Dacă-apare ceva, vă ținem la curent.
La revedere, doamnă! Noapte bună, domnule!
Ce credeți că amușină ăștia?
Data viitoare, o să mă bage la ucidere din culpă.
Alex, am vrut să-ți scriu, dar s-a-ntâmplat totul atât de repede...
- M-am măritat. - Cine s-a măritat?
- Alex, soțul meu, John Brown. - Încântat să vă cunosc oficial.
Te-ai măritat? Nu e nimic mai drăguț, decât un nou mariaj...
n-au apărut psihozele, nu tu agresiuni, nu tu complexe de vinovăție...
Vă felicit și fie ca urmașii voștri să fie copii, nu căpcăuni...
Ce-i zice de un pahar de bere, ca-n zilele bune?
Adevărul e că nu avem cameră la hotel. Toate erau atât de aglomerate...
Ce căutați la hotel? Astea-s pentru milionari, nu pentru păsărele îndrăgostite.
O să stați chiar aici. Uitați-vă cum trăiesc singur cu un deschizător de conserve.
Menajera a plecat la muncă, secretara e o epavă...
și am o femeie de serviciu care nu știe să gătească și nu mă poate suferi...
Faceți-mi cafeaua de dimineață și casa vă aparține.
- Ești minunat. - Nimic nu-i minunat la mine.
E plăcut să-mi văd vechea asistentă. Cea mai tânără, dar cea mai bună.
Da', acu', cine știe? Cum obișnuia să spună bătrânul meu prieten, Zannenbaum...
Femeile sunt mari psihanaliști până se-ndrăgostesc...
...după aia, sunt mari... pacienți.
Noapte bună și vise frumoase...
- Pe care le vom analiza la micul dejun. - Noapte bună și mulțumim pentru tot.
Oricine e soțul Constancei, e și... soțul meu.
- Noapte bună! - Noapte bună!
- A fost așa de imprudent cu poliția. - Nu-i așa?
S-a sinucis ca un expert.
M-am simțit prost câteva minute, dar totul s-a terminat cu bine.
Presupunând că profesorul nu-i mai deștept decât pare.
Alex, nu. Lucrurile sunt aici, altfel, încă de pe vremea mea.
Alex nu s-a gândit la nimic, e un dulce.
Se poate, dar nici nu ne-a-ntrebat unde ne sunt bagajele.
Totdeauna, i-a plăcut un statut social de visător.
Știi, camera arată schimbată, dar nu e...
Eu m-am schimbat. Asta se cheamă transferul afectelor.
Ce e asta?
Faptul că totul pare minunat în încăperea asta.
- Despre asta era vorba, nu? - Te-a tulburat poliția?
Nu, când ești în luna de miere, nu ții seama de asemenea fleacuri.
Contez pe faptul că-i prima ta lună de miere.
Da, vreau să spun c-ar putea fi, dac-ar fi.
Avantajul e că nu-mi amintesc să fi sărutat vreo altă femeie.
Nici eu nu am ceva, de-această natură, de ținut minte.
Ești foarte dulce.
- Bineînțeles, nu-s un copil. - Departe de tine.
Sunt perfect conștientă că suntem, cu toții, un pachet de inhibiții.
Dinamită.
- Te rog să nu faci asta! - De ce?
Nu-i etic, sunt medicul tău.
Păi, doctore, poți să termini cu grijile, o să dorm pe canapea.
Nu, nici asta nu e etic.
Această lună de miere e îndeajuns de complicată, ca să-i mai dai și tu cu etica.
Presupun că podeaua iese din discuție.
Pacientul doarme totdeauna în pat, doctorul pe canapea...
- Complet îmbrăcat. - Văd că știi regulile.
- Îți amintești ceva... - Nu.
- Camera asta ți-aduce aminte de ceva. - Nu.
Te opui unei amintiri, ce-i în mintea ta?
- Nu știu. - Ba știi, i te împotrivești.
Nu începe iar! Nu mai sta acolo cu fața aia înțeleaptă...
- Sunt bolnav de vorbirea ta cu dublu sens. - Te uitai la pat.
Ce te înspăimântă? Alb, linii...
Când am făcut semne cu furculița pe fața de masă, asta te-a agitat...
și în noaptea când m-ai sărutat, m-ai respins din cauza halatului meu...
pe care erau linii albe cu negru. Încearcă să te gândești...
De ce te sperie albul? De ce te înspăimântă liniile?
- Gândește-te la alb! - Mă sperie, nu pot să mă uit.
Nu fugi, stai liniștit! Privește, adu-ți aminte!
Dragul meu!
Dragostea mea, nu trebuie să-ți fie frică...
Nu trebuie, facem progrese.
Avem în atenție cuvântul alb...
Dumneata ești, domnule Brown?
M-am gândit eu că ești dumneata.
N-am avut somn și-am coborât să lucrez ceva.
Când ești bătrân, n-ai nevoie de prea mult somn.
Am un pahar de lapte și biscuiți, te rog să stai cu mine...
Aduc un alt pahar. Sunt încântat că am companie.
Nimănui nu-i place să-și ia laptele cu biscuiți singur.
Când eram tânăr, spuneam totdeauna...
dacă aș putea fi singur, în loc să pierd vremea cu oamenii,...
...aș fi fericit.
Acum spun exact invers.
Acesta-i secretul bătrâneții: totul este exact opusul a ce era.
Știi cine provoacă cele mai multe necazuri în lume? Bătrânii.
Ei sunt totdeauna speriați de ce va fi în lume, mâine...
după ce ei nu vor mai fi.
Din cauza asta avem războaie.
Pentru că bătrânii nu găsesc nimic altceva, care să-i emoționeze.
Deci, bem pentru dumneata...
pentru tinerețe, când nu știm nimic altceva decât să trăim.
Alex, Alex te simți bine?
Bună dimineața! Mă simt bine. Mulțumesc!
- Am adormit în fotoliu. - Da.
- Cât e ceasul? - 7:00.
Visam. Dimineața asta o să beau o cafea adevărată.
Soțul meu trebuie să fi ieșit devreme, nu cumva l-ai...
N-a ieșit. E-acolo pe canapea.
N-are nimic. Doarme bine.
Drag copil, crezi că bătrânul Alex Brulov...
unul dintre cele mai strălucite creiere în psihiatrie...
e incapabil să adune 2 și cu 2 și să-i dea 4?
Ar fi trebuit să știu.
Din momentul în care te-am văzut cu soțul tău, ale căror pupile erau dilatate...
căruia îi tremura mâna stângă, care e în luna de miere fără bagaje...
și al cărui nume e John Brown, am știut, practic, ce se-ntâmplă.
- Ce s-a-ntâmplat? - Numai ce-am prevăzut.
Nu-i de nici un folos să-ți asumi riscuri într-un caz ce poate fi periculos.
Am stat aici, așteptând, dacă strigi, sunt gata...
Deci, el a coborât și... e periculos, văd după fața sa.
Așa că am tot pălăvrăgit, în timp ce-i puneam bromura în paharul cu lapte...
destulă să doboare 3 cai.
După ce el a picat, m-am dus să te văd, dormeai ca un copil...
și m-am întors aici, să stau de veghe.
Lupta cu starea lui l-a agitat în unele momente...
dar nu există pericol în el.
Ăsta l-am găsit în mâna lui, noaptea trecută.
Nu știa că-i la el. Trebuie să te gândești la asta.
El n-a-ncercat să te rănească, n-ar fi capabil.
- Copilul meu, el e iresponsabil. - Asta nu-i corect!
Eu am doar puțintică experiență, mai mult decât tine, în problema lui.
Accept că știi mai multe, dar...
Nu termina fraza cu obișnuitele contraziceri femeiești!
Accepți că știu mai multe decât tine, dar tu știi mai multe, totuși?
Vorbe femeiești!
Ce ai de gând să faci?
Ceva mai mult pentru tine decât pentru mine...
- O să sun la poliție. - Nu, te rog...
Îmi dai ordine? Tu vechiul meu discipol?
Tu nu-l cunoști pe omul ăsta, tu ai doar știința...
îi știi mintea, nu și inima.
Vorbim aici de-un schizofrenic, nu de-un drăguț!
Vorbim de-un om!
Iubire.
Ia uitați-vă la doctora Petersen, promițătorul psihanalist...
e-nlocuită acum de-o școlăriță îndrăgostită de-un actor, nimica alta.
- Alex, lasă-mă să-ți vorbesc despre el. - Ce-ai putea să-mi spui?
Noi, amândoi, știm că mintea unei femei îndrăgostite...
operează la cel mai scăzut nivel intelectual.
Doctorul mi-a interzis fumatul, dimineața, dar sunt prea nervos.
Ai dreptate nu sunt un analist, nici măcar un doctor, în cazul ăsta...
Nu-ți vorbesc dintr-o asemenea poziție.
Crede, nu ce spun, ci ceea ce simt.
Mintea nu e totul, inima poate fi mai pătrunzătoare uneori.
O anchetă a poliției poate distruge șansa lui de vindecare...
Îl pot salva.
Dar dacă l-a ucis pe doctorul Edwardes, cum poți fi de folos?
Nu l-a ucis, nu.
Dar dacă iese la iveală că el a făcut-o, așa cum eu sunt convins că se va-ntâmpla...
Nu va fi așa. Tu mi-ai spus ce zicea Freud. Omul poate face orice în amnezie...
ceea ce caracterul său real, n-ar putea săvârși.
Și de unde știi tu cum e caracterul lui adevărat?
- Eu știu, eu știu. - Ea știe...
Asta-i calea de-a pune știința la spate...
Cine-ți spune ție cum e el? Freud? Sau globul de cristal al ghicitoarei?
N-aș putea simți așa ceva pentru un om care a fost rău...
sau care a comis o crimă.
N-aș putea simți o asemenea durere pentru un răufăcător.
Tu ești de 20 de ori mai nebună decât el.
Ea nu l-ar fi iubit, dacă nu era bun.
Astea-s vorbe de țânc, nimic altceva. Ce-ai vrea să fac eu?
Dă-mi timpul să-l tratez și să-l vindec, înainte de-al descoperi poliția...
și de-al zdruncina, făcându-l incurabil.
- Asta poate lua un an. - Nu, nu.
O juma' de an? Ar trebui să stăm ascunși o juma' de an?
Așteptând să se descopere dacă ne-a tăiat gâturile, mie, ție...
și a dat foc la casă. Draga mea copilă...
chiar și pentru o femeie îndrăgostită, asta pare un pic nerezonabil.
Doar câteva zile, înainte de de-a lua măsuri cu el...
câteva zile, și apoi, dacă nu reușesc nimic...
dacă amândoi ne dăm bătuți, poți să chemi poliția.
Nu ascunzi un criminal. Nu există nici o dovadă...
cu excepția fanteziilor lui vinovate. El e, doar, un posibil martor...
a ceea ce s-a-ntâmplat cu Edwardes.
În starea lui, nu poate declara nimic poliției.
Nu faci nimic ilegal, noi ajutăm...
investigându-l ca medici...
Medici care doresc adevărul mai mult decât ei.
- Bine. - Ai să aștepți?
Du-te și fă-mi cafeaua! O să pretind că acționez cu sensibilitate, câteva zile.
Mulțumesc, mulțumesc foarte mult!
Îți fac cafeaua cu un ou în ea.
- Cine ești? - Sunt doctor Brulov.
Brulov? Da, așa-i.
- Cel care mi-a dat bromură? - Ți-am dat-o ca să dormi.
Brulov.
Oh, da, Rochester.
- Cum te cheamă? - Nu știu.
- Constance ți-a spus. - Nu mi-a spus nimeni...
Dacă nu cunosc un caz de amnezie, când văd unul, ce să știu?
Nu-ți amintești de tata sau de mama?
- Soție sau drăguță? - Nu.
Nu te repezi, o să te-ajut, dacă pot.
O să fiu imaginea tatălui tău. Trebuie să mă privești ca pe taică-tu.
Să ai încredere în mine, să te bazezi pe mine. Pe scurtătură, că n-avem timp.
Bine, dă-i înainte, mă bazez.
Poate ai ceva să-mi spui...
un singur gând, câteva vorbe în vreun colț al minții tale?
Dă-i drumul, spune-mi, orice-ți trece prin cap, numai spune!
- Nimic. - Poate-ai visat ceva?
- Da. - Ce-ai visat?
Nu cred în vise, chestiile lui Freud au o grămadă de prostii.
Tu ești ăla calificat să vorbești!
Tu ai amnezie, ai complexul de vinovăție...
habar n-ai de unde vii și unde te duci...
dar Freud spune prostii, asta știi tu.
Deștept băiat!
- Nu mă prea placi, tăticule... - Tu vrei să te-ajut sau nu?
Iartă-mă!
Eu o să-ți explic cum e cu visele, așa că nu te gândi că-s prostii.
Secretul despre cine ești și ce te-a făcut să fugi de tine însuți...
toate secretele astea sunt înmormântate în creierul tău...
dar tu nu vrei să te uiți la ele.
Ființa umană refuză, adesea, adevărul despre sine însăși...
deoarece crede că acesta o va îmbolnăvi.
Așa că se-mbolnăvește, încercând să uite. Ești atent?
- Cum te simți? - Ah, cafea.
Groaznic.
Pacientul e pe punctul de-a ne spune ce-a visat.
Perfect, eu iau note. Mă duc să-mi iau ochelarii.
Iată punctul unde apar visele.
Ele-ți amintesc ceea ce încerci să ascunzi.
Dar ți-o spun amestecându-le pe toate, ca într-un joc de puzzle.
Problema psihanalistului e să examineze acest puzzle...
să pună piesele la locul cuvenit...
și să descopere ce dracu' încerci să-ți spui ție însuți.
Ia să vedem! Mă gândesc că fiecare lucru pe care-l visez are o semnificație.
Există și alte semnificații pe care trebuie să le descopăr.
Noi le vom descoperi.
Nu-nțeleg ce fel de loc era...
pare a fi un cazinou.
Dar nu era nici un perete, doar perdele cu ochi pictați pe ele...
un om umbla pe-acolo, cu o pereche mare de foarfeci, și le tăia în jumătate...
și apoi, o fată a apărut și-a început să-i sărute pe toți.
A venit mai întâi la masa mea.
Ai recunoscut acest gândac pupăcios?
Mi-e teamă că semăna puțin cu Constance.
Ăsta-i un vis complet banal, plin de dorință. Continuă!
Stăteam și jucam cărți cu un bărbat care avea o barbă...
Aveam treabă cu el, trăsesem un 7 de treflă.
El a zic: Fac 21, am câștigat... Dar când a dat cărțile pe față...
erau albe. Atunci, proprietarul a venit și l-a acuzat că trișează...
El a strigat: Sunt aici la mine...
...dacă te prind trișând, te castrez!
Îmi pare rău pentru gândacul pupăcios...
Sunt încântată că nu m-ai visat tel de bătut ouă, cum a făcut-o un pacient.
- De ce, ce-ar fi-nsemnat? - N-are importanță.
Contează, pentru tine, ce-am visat?
Încă nu. Încerci să-ți spui, ție însuți, ceva...
ce anume, voi descoperi mai târziu.
- Mai e mult până acolo. - Continuă, încearcă să reînvii detaliile...
cu cât mai trăsnite, cu atât mai bine pentru partea științifică.
Aplecat peste acoperișul înclinat al unei clădiri înalte, era un om cu barbă.
Am strigat la el să fie atent. Atunci, el a pus, încet, piciorul în aer.
Apoi l-am văzut din nou pe proprietar, omul cu mască...
se ascundea după un horn înalt și avea o roată mică-n mână.
Am văzut cum a aruncat roata pe acoperiș.
Imediat, am luat-o la fugă și am auzit ceva lovindu-mă în cap...
era o pereche de aripi mari...
ele mă urmăreau și aproape m-au prins, și așa am ajuns la poala dealului.
Trebuie să fi scăpat. Nu mai țin minte.
Astea au fost toate, m-am trezit și l-am văzut pe doctorul Brulov.
- Ia o cafea! - Mulțumesc!
- Se-ntâmplă ceva. - Ce este?
- Zăpadă. - Lumina îl sperie...
fotofobie.
Nu, zăpada a fost.
Ăsta e albul de care se teme, zăpada și urmele acelea.
- Ce urme? - Urme de sanie pe zăpadă.
Primul lui simptom a fost șocul la vederea urmelor de furculiță pe fața de masă.
Și halatul meu avea linii de culoare închisă.
Și noaptea trecută cuvertura albă și acele urme pe zăpadă.
Să tragem transperantele.
Doctorul Edwardes era mare amator de sport...
el menționează tenisul și schiul ca foarte valoroase...
în tratamentul bolilor psihice.
Schiul...
urme de schiuri pe zăpadă.
Asta-i ceea ce simbolizează, pentru el, liniile închise la culoare...
oroarea lui pentru ele înseamnă...
că sunt direct conexe cu motivul amneziei.
Da, închipuie-ți că ești pe schiuri!
Unde se ducea Edwardes pentru schi? Trebuie să aflăm.
Poți să ne spui? Încearcă!
Ne-a spus în visul lui. Permite-mi să-ți văd notițele!
Ce putem face pentru el?
Nu ești mama lui, ești psihanalist...
lasă-l în pace, va ieși singur din asta.
Acoperișul înclinat semnifică panta muntelui.
Erau la schi. Imaginea tatălui, bărbatul cu barbă e Edwardes...
E simplu: a alunecat pe-o stâncă în timp ce schia.
Și-apoi o umbră l-a urmărit și-au coborât un deal.
Asta poate însemna că ieșeau dintr-o vale.
Stațiunile de schi au în denumire cuvântul vale (valley), ca Sun Valley.
El a fost urmat de o figură înaripată, o vrăjitoare sau...
Nu figura ești tu. Dacă-ți cresc aripi, ai putea fi un înger.
Visul încearcă să-i comunice numele stațiunii.
Angel (înger), Angel Valley...
Îți amintești Angel Valley?
Putem suna la o agenție de turism și să cercetăm toate numele de stațiuni.
Nu era Angel Valley. Mi-amintesc.
- Era un loc numit Gabriel Valley. - Ce altceva îți mai amintești?
Cine e figura mascată din visul tău?
A fost un accident de schi, un accident, înțelegi?
- Doctorul Edwardes a trecut peste... - N-a fost un accident.
Nu mai pot tolera asta. Am făcut-o deajuns.
Trebuie să anunțăm poliția.
Nu, trebuie să mergem la Gabriel Valley, trebuie să mergi cu mine!
- Asta-i pentru Cooley, când o veni. - Îi spun eu.
La 4:45? Mulțumesc, la revedere!
Peste o oră, pleacă un tren, avem legătură spre Gabriel Valley.
Știu ce am de făcut. Nu te pot pune în pericol...
Știu despre noaptea trecută.
- Nu s-a-ntâmplat nimic. - Dar va fi. Trebuie să-i pun capăt.
Te iubesc, dar n-am nici un folos, iubindu-te.
Tu mă poți ajuta după aceea.
După aceea nu mai există ajutor...
Dacă te sacrifici în starea ta, nu va mai fi un după aceea...
- Eu te pot trata. - Dar nu poți anula o crimă.
- Nu e nimic de anulat. - Eu l-am omorât.
- O, termină! - Și acum pe tine noaptea trecută.
Nu încerca să mă oprești, trebuie să mă duc!
Vinovat...
trăiești de multă vreme cu el, nu?
- Da. - Din copilărie.
- Cum? - Încă din copilărie...
ai încercat să fugi de ceva.
Totdeauna te-ai simțit vinovat de ceva. Ce s-a-ntâmplat în tinerețea ta?
Trebuie să fi fost ceva teribil, dacă tu poți să crezi mai mult că l-ai ucis...
- Decât să-ți amintești ce s-a-ntâmplat. - Destul!
Ai spus că mă iubești. Uită-te la mine, de ce mă lupt pentru tine?
- Fiindcă te iubesc, am nevoie de tine. - Dar eu sunt un nimic.
- Vino cu mine la Gabriel Valley. - La ce bun?
Când ai să vezi dealul unde s-a-ntâmplat, ai să-ți aduci aminte.
O să mergem pe schiuri, așa cum ai făcut-o cu Edwardes...
- Am fost acolo, l-am omorât. - Ai să vezi ce s-a-ntâmplat de fapt.
- Vrei să spui pentru că se va-ntâmpla iar. - Da.
Și dacă l-am omorât?
Nu-i așa că, dacă episodul se repetă,...
E probabil că fac ceea ce am mai făcut?
- De unde știi că nu voi ucide din nou? - Fiindcă știu că nu tu l-ai ucis.
Crezi îndeajuns în mine, ca să-ți iei un asemenea risc?
Bineînțeles. O să ne-ntoarcem la cursa aceea pe schiuri.
Vom afla ce-i acel ceva din copilăria ta care te-a hăituit toată viața.
Vom descoperi, de asemenea și ce s-a-ntâmplat cu doctorul Edwardes.
Ai mai văzut-o vreodată?
Să mergem!
Totdeauna mi-au plăcut hainele feminine,
dar niciodată n-am avut curajul să le-mbrac...
dar am s-o fac după asta. O să-mbrac numai ce-mi place...
iar tu...
cele mai trăznite pălării...
din alea care te fac să arăți un pic beat.
Pune-ți-le!
A fost ceva în copilăria mea. Ceva din copilărie.
Mi-amintesc acum. Mi-am ucis fratele.
Nu l-am omorât pe frate-meu, a fost un accident.
Asta te-a urmărit toată viața, amintirea de care te temeai.
DOCTORA PETERSEN ȘI SUSPECTUL 14298 SE AFLĂ LA GABRIEL LAKE
ASIGURAȚI URMĂRIREA PÂNĂ LA SOSIREA OFIȚERILOR RESPONSABILI DE CAZ
E ca și cum m-aș uita într-o carte veche, cu poze...
și văd imagini familiare, una câte una.
Am urmat Școala de Medicină Colombia, am avut o prietenă care chicotea...
și care, din fericire, s-a măritat cu colegul meu de cameră, Kim. Și apropo...
- Numele meu e John Ballantyne. - E o mare plăcere să te cunosc.
Dosarul meu militar e-n regulă. Am fost scos din motive medicale.
L-am întâlnit întâmplător pe doctorul Edwardes când am fost în Munții Cumberland...
încercând să mă refac după șocul nervos căpătat la prăbușirea avionului.
El era în vacanță, dar l-am rugat să mă ajute...
și el m-a invitat la schi. Am trecut prin New York...
îmi pare că-mi amintesc cum ne-am dus la masă, încă mi-e puțin neclar...
Am ajuns aici și accidentul s-a petrecut în locul ăla.
Unde tu m-ai salvat.
Hai să nu facem nici o confuzie despre cine a salvat pe cine...
El a trecut acolo, încă e puțină ceață, dar...
Știu că era în fața mea la vreo 15 metri, l-am văzut plonjând...
ăsta a fost elementul care te-a dereglat, începutul complexului tău de vinovăție...
care te-a făcut să crezi că l-ai omorât. Așa că, trebuie s-o iei de acolo.
Să preiei rolul lui Edwardes, pentru a-ți dovedi, ție însuți, că el nu murise...
și că, deci, tu nu l-ai ucis.
Profesore, n-am realizat niciodată, în stare de amnezie, cât de drăguță ești.
Acum, dacă ți-ai regăsit capul, nu trebuie să ți-l pierzi din nou.
E prea târziu, sunt după tratament.
- Cum se simte cineva ca mare psihanalist? - Nu prea rău.
- Dar ca un mare detectiv? - Minunat.
Dar iubit la nebunie?
Foarte minunat!
Arăți grozav...
în alb, cu o mică inflorescență portocalie în păr.
Sună cam vag, dacă are vreo legătură cu o căsătorie.
Strălucită analiză, doctore!
Bună seara!
Îi cunoașteți pe locotenentul Cooley și pe sergentul Gillespie din Rochester?
- Da îi cunoaștem chiar foarte bine. - Cum ne-ați găsit?
Nu mulțumită prietenului dumneavoastră, doctore Brulov.
Am făcut cercetări la gară...
- Ați lăsat o urmă de 1 km lățime. - Ați sosit la țanc...
Cred că e expresia uzuală.
Am găsit trupul doctorului Edwardes...
Aproape exact în locul pe care l-ați indicat poliției locale.
- V-ați amintit locul foarte bine. - Slavă Domnului, totul s-a limpezit!
Nu tocmai, doctore Petersen. Mi-e teamă că, în cadavru, s-a descoperit un glonț.
E imposibil!
- În spate. - E un caz de omucidere.
Suntem obligați să vă reținem, domnule. Vă informez...
că tot ce spuneți poate fi folosit împotriva dumneavoastră.
Nu trebuia să declari că l-ai ucis. Amintește-ți ce s-a-ntâmplat...
înainte ca Edwardes să cadă.
Atunci când a spus că l-a ucis el nu era el însuși...
era într-o stare de mare naufragiu mental.
Nu puteți să-l închideți, nu puteți...
Îl distrugeți psihic, nu pricepeți?
La revedere, dragul meu.
Nu ne lăsăm. Voi lupta și te voi elibera.
Fată dragă, nu poți să-ți chinui mintea împotriva realității...
susținând că nu-i așa.
Proba a fost evidentă.
Nu putem s-o înlăturăm prin dorință sau plâns.
El a avut încredere în mine. L-am împins în cursă. Eu l-am condamnat...
Îți ajunge?
Nimeni nu poate fi acuzat...
Cazul a fost un pic mai profund decât ți-ai închipuit. Se-ntâmplă adesea.
Un lucru trebuie să înțelegi: pentru voi, totul s-a terminat.
Nu s-a terminat!
Vei avea alte cazuri.
Nu s-a sfârșit, niciodată nu se va termina!
Nu-mi cere să mă opresc. Nu pot!
Iartă-mă...
Grație clarificărilor aduse de doctorul Murchison și toți ceilalți.
E foarte trist să pierzi pe cineva iubit...
dar, după un timp, ai să uiți...
și ai să-ți reiei viața de unde-ai lăsat-o, nu cu prea mult timp în urmă...
și-ai să lucrezi pe brânci, e multă fericire în munca istovitoare...
Poate cea mai mare fericire.
Am să-ți scriu.
Alex, ești tare bun.
Regret că vă zoresc doctore Brulov, dar vă așteaptă mașina...
- E momentul. - Mulțumesc...
întârzii mereu, tot uit.
- Un om strălucit! - Poate ar fi trebuit să mă duc la gară.
Ești prea obosită. Cunosc, foarte bine, sentimentul ăsta de sfârșeală.
Trebuie tratat cu umor, altfel explodezi.
Voi încerca să-ți fiu de folos, pe orice cale.
- Ai să ai grijă de tine? - Da.
Și încearcă să uiți lucrurile pe care-i mai bine să le uiți!
Îți stă înainte o mare carieră, Constance.
Mulțumesc. Cel puțin a ieșit și-un lucru bun de-aici...
v-ați întors la Green Manors.
Cine știe ce s-ar fi-ntâmplat sub doctorul Edwardes.
L-am cunoscut foarte puțin pe Edwardes, Nu mi-a plăcut niciodată prea mult...
dar a fost cumsecade, într-un fel, presupun.
Ei, noapte bună, Constance. Sper să te simți odihnită, dimineață.
L-am cunoscut foarte puțin pe Edwardes...
Nu mi-a plăcut niciodată.
L-am cunoscut foarte puțin pe Edwardes...
cunoscut Edwardes puțin...
cunoscut Edwardes... cunoscut Edwardes puțin...
cunoscut Edwardes...
cunoscut...
VISUL LUI J.B. - JOC DE CĂRȚI, OM CU BARBĂ, 7 DE PICĂ
Poftește!
Vreau să vă vorbesc, domnule doctor Murchison.
E cam târziu și tu ai nevoie de odihnă, Constance.
Trebuie să vă vorbesc!
Conversațiile nocturne, pe probleme serioase, cauzează nervilor.
- E o chestiune de serviciu? - Da.
- Nu poate aștepta până dimineață? - Nu poate.
Ia loc!
Ei, care-i problema?
E vorba despre visul unuia dintre pacienții mei...
- Mi-e permis să-ntreb al cui? - Pacientul este John Ballantyne.
Mi-am imaginat.
Încă mergi pe nevinovăția lui?
Înduioșătoare loialitate, una dintre cele mai atrăgătoare caracteristici.
Ce-a visat?
Era într-un cazinou, plin cu oameni, care jucau cu cărți care n-aveau nimic pe ele...
Cărți albe? Evident, a încercat să nege că era un cazinou.
O persoană trecea pe-acolo și tăia draperiile în două...
alta era o fată sumar îmbrăcată, care săruta pe oricine...
Cu puțină imaginație, ți-i poți închipui ca locatari de la Green Manors.
La asta m-am gândit.
Pui problema foarte Interesant, dar, te rog, continuă!
Erau ochi pictați pe draperii, de-a lungul pereților.
Oh, gardienii de la Green Manors.
Pacientul juca cărți, care nu mai erau albe...
un joc de 21 cu un bărbat cu barbă, care e evident doctorul Edwardes...
Da, psihanalistul personal e visat, în mod obișnuit, cu barbă.
I-a servit lui Edwardes 7-le de treflă, și Edwardes a spus: "Fac 21".
Aș zice că pacientul încerca să indice un local...
- 7 de treflă poate însemna un club. - Da cu cifra 21 în nume.
Există un asemenea loc în New York, se numește Clubul 21...
Am auzit de el.
Pacientul a visat că...
proprietarul a venit și l-a acuzat pe doctorul Edwardes că trișează...
L-a dat afară pe Edwardes, spunând: Nu-ți voi permite să joci aici...
...locul ăsta-i al meu. O să te castrez.
Localul are o dublă identitate: Clubul 21 și Green Manors...
Dar proprietarul pare a aparține celui din urmă.
De fapt, aș putea spune că nervosul proprietar care l-a amenințat pe Edwardes...
eram chiar eu.
Așa mi se pare și mie.
Presupun că ai ajuns la această concluzie abia în seara asta?
Da.
Și n-ai împărtășit descoperirile tale psihanalitice nimănui.
Încă nu.
Au mai fost și alte elemente în vis?
Da. Pacientul a visat că el și Edwardes erau pe un acoperiș înclinat...
el l-a văzut pe Edwardes plonjând peste muchie, mergând la moarte.
El l-a văzut și pe proprietarul furios ascunzându-se după un horn și râzând...
ținând o mică roată. A aruncat roata.
Simbolul roții îmi scapă.
A fost un revolver.
Proprietarul care l-a amenințat cu moartea pe Edwardes, în Clubul 21...
a aruncat revolverul în zăpadă, după ce l-a împușcat în spate.
Arma e încă acolo, la rădăcina unui copac...
cu amprentele ucigașului pe ea.
Nu pot fi de acord cu această parte a interpretării tale...
pentru bunul motiv că arma e acum în mâna mea.
Mi-am închipuit că se poate așa ceva...
când am avut scăparea despre faptul că-l cunoșteam pe Edwardes.
Asta a declanșat mintea ta tânără și agilă.
Ați avut un colaps...
În starea de panică, ați aflat că Edwardes o să vă ia locul.
Așa că l-ați căutat la restaurant...
unde lua masa cu John Ballantyne.
L-ați acuzat că va răpit funcția. L-ați amenințat cu moartea.
El v-a liniștit și v-a spus că pleacă la schi.
L-ați urmat și l-ați împușcat din spatele unui copac.
Destul! Povestea dumitale e ridicolă.
Te faci de râs singură...
o psihanalistă lovită de iubire, făcând pe detectivul de vise.
Pentru poliție, nu vor fi vise!
Vor afla de la chelnerii din Clubul 21 că ați fost acolo...
Veți fi identificat ca bărbatul care a avut o dispută cu doctorul Edwardes...
Vor fi oameni care v-au văzut în trenul de Gabriel Valley.
Nu vor fi necesare vise, pentru acest caz.
Înțeleg...
ești un psihanalist excepțional, dar o femeie mult mai proastă.
Ce-ți închipui tu c-am să fac eu, după ce-mi spui toate astea, o să te felicit?
Ai omis, în devotamentul tău pentru pacient,...
că pedeapsa pentru două crime e aceiași ca pentru una.
Nu veți comite o a doua crimă, doctore Murchison.
N-o plănuisem, dar dacă ești aici. Nu pleci de-aici!
Un om cu inteligența dumneavoastră nu comite o crimă stupidă.
Gândiți-vă că mental nu sunteți răspunzător pentru prima crimă...
au existat circumstanțe extenuante în starea sănătății dumneavoastră...
Nu vă vor executa pentru moartea lui Edwardes.
Puteți să rămâneți în viață, să citiți, să scrieți, să faceți cercetări...
chiar dacă veți fi închis.
Gândiți-vă acum la asta, doctore Murchison!
Dacă trageți acum, e omor cu premeditare...
Veți fi judecat ca un ucigaș sănătos.
Găsit vinovat ca un om sănătos și omorât pe scaunul electric pentru crimă.
Mă duc să telefonez poliției, doctore Murchison...
Și reține ce-am spus...
Orice soț al Constancei, e și soțul meu.
- La revedere, mult noroc! - La revedere!
Traducerea și adaptarea: DVD Retail
Revizuire: muLineZu