www.SweSUB.nu - För bättre texter
Synk: Incubator
Miss Carmichael, doktor Peterson väntar er.
Så synd att jag måste bryta, mina kort hade slagit er alla!
Harry följer med er. - Släpp henne aldrig med blicken!
-Hur mår Harry? Du ser blek ut. -Det är ljuset här.
-Jag oroar mig för dig, älskling. -Jag mår bra.
Måste vi gå in till doktorn genast? Kan vi inte prata i enrum ett tag?
-Mycket gärna, om jag hade tid. -Menar du det?
Stig på.
Doktorn förstörde ett fint parti kort.
-Harry kan gå nu. -Jag väntar utanför.
-Mår Mary bättre? -Nej! Det hela är löjligt.
-Vilket ´´det hela´´? -Psykoanalys. Det är så tråkigt.
Ligga på en soffa och ´´berätta allt´´.
Tror ni att ni kommer nån vart genom mitt babbel om min barndom?
Mina patienter brukar tycka att jag är en pina i början.
Jaha, mitt undermedvetna motsätter sig att jag ´´botas´´.
Exakt. Den vill njuta vidare av er sjukdom. Vi ska utröna varför.
När ni vet varför ni gör sånt som är skadligt för er, och när ni började-
-kan ni ta vid och bota er själv. -Har jag ljugit, menar ni?
l vanlig utsträckning.
Ni har rätt. Jag ljuger väldigt. Jag hatar män, avskyr dem.
Rör en karl vid mig, vill jag bita av honom handen!
-Jag har gjort sånt. Vill ni höra? -Berätta allt ni minns.
Vi dansade. Han friade om och om, och flåsade i mitt öra.
Jag låtsades kyssa honom, satte mina tänder i hans mustasch-
-och bet av den, helt och hållet!
Ni skrattar åt mig! Jag luras inte av er svala min.
När jag berättar, känner ni er överlägsen. Vetenskaplig smörja!
Jag hatar er. Jag vill aldrig mer se ert otäcka ansikte!
Jag tål er inte. Er behandling är värdelös!
Varför låter jag stenansiktet där göra mig upprörd?
Får jag tala med dr Fleurot i enrum, jag tål inte kvinnan där.
Jag tar emot senare, Mary.
-Fel av Murchison att ge er henne. -Hälsa nya chefen det.
Hon är kärleksveteran, ni saknar all insikt.
-Jag har forskat mycket på området. -Forskat!
Jag har följt ert arbete ett halvår. Lysande, men livlöst, utan intuition.
-Ni går så kyligt tillväga. -Uppvaktar ni mig?
Strax. Jag banar väg först.
lnse att er brist på erfarenhet är skadlig för er som läkare-
-och fatal för er som kvinna. -Många kärlekskranka psykiatriker-
-ville göra mig till bättre läkare. -Jag har bättre argument.
-Jag håller mycket av er. -Varför?
-Som att omfamna en textbok... -Varför göra det, då?
För att ni inte är en textbok. lnuti är ni en pulserande kvinna.
-Jag känner det i er närhet. -Ni känner era egna pulsslag.
-Mina är inte alls såna, tro mig. -Sluta. Jag är galen i er.
-Jag tråkar visst ut er. -Nej, er attityd är intressant.
Liksom miss Carmichael, har jag lust att kasta något på er, men avstår.
-Får jag låna den här? -Givetvis.
Ursäkta min kritik, ni bör hålla er till teorin, ändå. Förresten...
Förlåt... Jag ville meddela att min efterträdare kommer strax.
Det har varit ett nöje att arbeta under er, dr Murchison.
-Följer dr Peterson med? -Mötet med dr Edwardes lockar inte.
-Här blir sig inte likt utan er. -Jag tillhör inventarierna.
-Ni är Green Manors. Så orättvist. -Lär er nu vetenskapens grundregel.
De gamla får lämna plats åt de unga. Särskilt om de tros vara senila.
Styrelsen bör inse att ni mår bra nu. Ni är som ny efter er semester.
Styrelsen är så klok som man kan förvänta. Men jag är återställd.
-Dock finns risk för återfall... -Ni var utarbetad!
-En rar diagnos på en uttjänt häst. -Jag ska minnas er positivitet idag.
-En lektion i att inse verkligheten. -Förleds inte av min glada min.
-Att ta adjö av 20 år är lättast så. -Jag förstår... - Stig på!
-Er post...och mr Garmes. -Stig på, mr Garmes.
-Ni åker inte i dag, vi ses väl? -Jag dröjer...som hönsmamman.
Tills dr Edwardes tagit vid.
-Hur mår mr Garmes i dag? -Lite bättre. Jag är mindre plågad.
-Får jag? -Jag klarar mig själv, tack.
Sätt er, jag kommer strax.
-Den Store Anthony Edwardes. -Yngre än jag trodde.
-En enda väska. Kortvarig, tro? -Sånt får dr Murchison drömma om.
Mina herrar...vår nye chef, dr Anthony Edwardes. Dr Fleurot...
-Dr Graf... Dr Hanish... -Goddag...
Vissa läkare saknas ännu. Här är doktorns lokaler.
Mycket muntra för att vara på en institution.
-Dr Edwardes... Dr Murchison. -Jag har hört mycket om er.
Och jag om er. Ni är yngre än jag tänkt mig.
-Än har inte åldern hunnit ifatt mig. -Dock min. Skönt att en ung tar vid.
Jag lämnar litteraturen, med bl.a. er utsökta ´´Skuldkomplexets Labyrint´´.
-Må ni inspireras till fina verk här. -Jag får tacka.
Jag är obekant med formerna för abdikering.
Låt mig blott säga att rummen som jag brukat i 20 år tillhör nu er.
Ursäkta mig...
Efter en halvtimme med dr Edwardes var jag imponerad.
Jag...vi kan nog alla lära oss mycket av en så begåvad man.
-Ni känner till hans verk? -Alla. En skärpt, oortodox hjärna.
-Värdig att efterträda dr Murchison. -Han ansluter sig till oss nu.
-Dr Edwardes känner nog alla här. -lnte ännu.
-Jaha, detta är dr Peterson. -Angenämt.
Dr Edwardes...
Dr Hanish har visat mig ägorna. Här är enastående, dr Murchison.
-Sommartid är det väl vackert? -Jag visade utomhusaktiviteterna.
Dr Murchison ville förbättra för patienterna. En ädel strävan.
-Dr Peterson är gymnast i det tysta. -Ni anser all rörelse gymnastik!
-Ni tycker visst om sport? -Jag saknar vintersporten mest.
Visade ni almlunden? - Där tänkte vi oss en simbassäng.
-Jag tror mycket på bassängbad. -Där är ett perfekt ställe.
lngen fyrkantig bassäng, utan en med oregelbunden form...
Ungefär så här...
Kliniken tycks ha ett outtömligt linneförråd.
-Förlåt mig... -Jag minns min psykiatriprofessor.
Dr Brulov. Han tålde inte att sås- flaskor och saltkar stod på bordet.
Vid en middag till hans ära vägrade han sitta vid hedersbordet-
-för att han blev helt omgiven...
...av ketchup...
Vid middagen i går dök det upp en helt ny skrattgrop i er kind.
Jag märker tecken på modersinstinkt inför dr Edwardes.
-Fy för ert pubertets-nonsens. -Ni spräckte en av mina teorier.
Er immunitet mot psykoanalytiker, och att falla för en riktig idiot.
Vore det sant, dr Fleurot, hade jag dyrkat er sedan länge.
Stig på!
Jag... Förlåt... Från dr Edwardes.
Kärleksbrev redan? Den franska skolan.
´´Er patient mr Garmes är hos mig. Kom genast. Anthony Edwardes.´´
Jag ville inte till kliniken, min bror envisades. Detta är bortkastat.
Jag tror inte alls att jag lider av inbillning, min skuld är äkta.
Jag vet att jag dödade min far, och jag är villig att ta mitt straff...
Stig på.
Tack för att ni kom så fort. Kanske kan ni hjälpa mig med mr Garmes.
-Ni borde inte stört mr Edwardes. -Jag är intresserad av hans fall.
-Ja, han stämmer in på det ni skrev. -Får jag veta vad ni talar om?
Vi vill bota ert skuldkomplex genom psykoanalys.
Men jag har inget skuldkomplex. Det jag vet, det vet jag.
-Jag dödade min far, jag... -Nej, det är en falsk föreställning.
-Förlåt, ni hade samtal med honom. -Nej, fortsätt.
Man känner ofta skuld som bottnar i att man som barn önskade någon illa.
Om det sedan händer personen något, tror sig barnet ha orsakat det.
Då växer man upp med ett skuld- komplex p.g.a. barnets onda dröm.
-Det jag tror är inte sant, alltså? -Nej, det inser ni genom anlaysen.
Vill mr Garmes gå till sitt rum nu?
Harry...
Bäst vi ger honom lugnande i några dagar, han verkar orolig.
-Hans övertygelse är märklig. -Ni beskrev såna fall i er bok.
Ja...det gjorde jag...
-Vill ni göra mig en tjänst? -Gärna.
P.g.a. huvudvärk vill jag ta ledigt, med er. Ni tjänstgör först i kväll...
-Jag tänkte renskriva anteckningar. -Frisk luft gör oss båda gott.
Jag skulle äta lunch med dr Hanish. Hans nya patient, en kleptoman...
Kleptomaner stjäl maten ur er mun! Ursäkta...
Hallå, ja?
Ja, dr Edwardes. Förlåt? Anthony Edwardes, ja...
Vem? Förlåt, jag hörde inte namnet.
Norma Cramer...
Ursäkta, men jag är upptagen och känner inte er.
En kvinna påstod sig vara...
Jag avskyr spratt, folk som frågar ´´Gissa vem det är´´.
Troligen en f.d. patient. De har sina knep.
Nu går vi. Och ser på sunda trän, normalt gräs och komplexfria moln!
Poeterna har vållat människan oerhörd skada.
-Poeter är tråkiga, men inte onda. -De tutar i folk drömmar om kärlek-
-som ljuv musik och en änglakör. -Vilket den inte är, menar ni?
Nej. Folk blir kära p.g.a en viss hårfärg, röstklang, eller annat-
-som påminner om föräldrarna. -lbland av ingen orsak alls.
Men folk läser om kärlek som en sak, men upplever en annan.
De väntar sig kyssar som lyrik, omfamningar som dramer.
De finner att det inte är så, blir sjuka, och behöver analys?
-Ofta. -Ni lider av Nitum Maximum!
Förlåt?
-Så där kommer ni inte igenom. -Jo, jag har gjort det ofta...
-Hur gick det? -Det är ingen fara med mig.
-Oftast har jag picknick ensam här. -Det låter inte kul.
Jag är inte mycket för ´´kul´´... Å, så vackert här är.
Helt fulländat...
Lunch, ja. Vad önskas? Skinka eller leverkorv?
Leverkorv.
-Har någon sett vår nye chef i dag? -Han har varit ´´upptagen´´.
-Han försvann med dr Peterson. -På sin första dag!
-Som en trånsjuk yngling. -Men Constance kvävs i vetenskap.
Jag sa helt nyligen att det saknades något väsentligt i hennes liv.
Sitt, jag ber. Jag kom för att höra om mr Garmes, som varit orolig.
-Jag gav honom lugnande. -Förlåt...
Pytt! Ni har visst ´´förkovrat er´´.
-Se strumporna. Trädklättring! -Eller så har hon legat i ett snår.
Nej, träd är det. Hon har löv i håret. - Tillåt mig, doktorn.
-Dr Fleurots charm slår över. -Gå inte, ta lite kaffe.
Damen har redan ätit, av senapen på fingrarna att döma.
-Varmkorv på riksvägen, kan jag tro. -Fel diagnos som vanligt.
Leverkorv var det. Nu lämnar jag lekstugan, för att träffa mr Garmes.
Green Manors nye chef är Casanova själv. Hon rodnar när han nämns.
Skuldkomplexets Labyrint
Begränsad upplaga på 750 exemplar, signerade av författaren.
Det är mycket sent.
Er senaste bok tänkte jag läsa om, och ville höra med författaren...
Skolan hade litteraturdocenter, men det är något annat...
-Jag låter visst nervös. -lnte alls.
Jag trodde jag ville tala om er bok, men mitt svepskäl förvånar mig.
-Jag vill inte alls tala om boken. -Jag förstår...
Märkligt när man inte är den man trott. Jag som vetat mina avsikter.
Och nu vet ni inte det?
Löjligt. Så dumt av mig att komma hit som ett förvirrat barn.
-Ni är så vacker. -Tro inte jag kom för att höra det.
-Jag vet varför ni kom. -Varför?
-Något har hänt oss. -Det sker inte så, på en enda dag.
lbland sker det på ett ögonblick. Jag kände det i eftermiddags.
Som ett blixtnedslag.
Blixten slår sällan ned.
Hur gick det till?
-Vad är det? -Det är inte du. Din rock...
Morgonrocken? Jag förstår inte.
Förlåt... Något slog mig.
Jag har haft trassel med nerverna. Din rock...de mörka ränderna...
-Du är sjuk! -Det är ingen fara med mig.
Hallå? Ja, dr Edwardes...
Vad? Var är han? Jag kommer genast.
Garmes hotade Fleurot till livet och skar sen halsen av sig.
-Han opereras just nu. -Jag kommer strax.
-Han klarar sig, trots blodförlusten. -Vadr är pulsen?
-140. -Den sjunker.
Varför är det släckt i korridoren?
Det är mörkt. Därför gjorde han det. För att lyset är släckt! Tänd!
Lås upp dörrarna! Man kan inte låsa in folk!
Ni babblar om skuldkomplex! Vad vet ni?!
Han gjorde det. Han sa det. Han dödade sin far.
Tänd lyset. Fort! Det är mörkt...mörkt...
-Han kollapsar! -Han är sjuk.
-lnte kan det vara hjärtat? -Chock...till följd av utmattning.
För honom till sitt rum, jag sköter om honom.
Förlåt.
Jag har väl skämt ut mig?
Vem förde mig hit? Du?
Vilken röra. Att falla ihop under operation.
Vem är du?
Nu minns jag.
Edwardes är död.
Jag dödade honom, tog hans plats. Jag är en annan...men vem?
Jag dödade honom! Edwardes...
Jag minns inget. Som att se sig i spegeln och bara se spegeln.
Bilden finns, jag finns. Jag vet att jag finns.
Hur kan man tappa minnet och ändå prata som om man var sund?
-Är du rädd för mig? -Nej, du är sjuk.
-Minnesförlust är inget märkvärdigt. -Amnesi, ja. För att rädda förnuftet.
Man förblir sund genom att glömma det hemska. Man låser in det.
-Vi får låsa upp dörren. -Bakom den finns mord!
Nej, det är en sjuklig föreställning. Lita på mig, och svara ärligt.
Jag litar på dig, men jag vet inte vem jag är! Jag vet inte...
Vem ringde dig i går? Där på kontoret.
-Nu minns jag. -Vad sa hon?
Att hon var min assistent, var orolig då hon inget hört.
Dr Edwardes´ assistent. Hon hade inget hört. Vad mer sa hon?
-Att jag inte var han, fel röst. -Och du lade på, i vrede?
-Jag var förvirrad. -Då började du tvivla?
Var det då du blev förvirrad som Edwardes? Hände något innan?
Ja...på hotellrummet. När jag packade inför resan hit-
-hittade jag ett cigarettetui i väskan. Skrämmande, men varför?
Med initialerna J.B. Då jag såg dem, fick jag huvudvärk.
Troligen är de era initialer.
J.B. J.B...
Du borde sova, du kan nog berätta mer när du vaknar.
-Om du litar på mig... -Det gör jag.
Sov, du. Det behöver du. Jag klarar mig.
Det dröjer tills polisen efterfrågar. Vi kan reda ut det innan.
Jag kommer på morgonen, jag anmäler dig sjuk.
Jag kan inte blanda in dig i detta, bl.a. därför att jag älskar dig.
Tills vidare tar jag in på Empire State Hotel i New York.
Farväl, J.B.
Som dr Edwardes´ kontorist i fem år, vet jag. Det var inte han i telefon.
Jag fick semester när han tog sin och blev orolig då han inte återkom.
Jag tänkte att han kunde ha kommit direkt hit i stället. Då ringde jag.
-Visa dem kortet. -Javisst, ja...
-En helt annan karl. -Risken att avslöjas var stor.
-Såg aldrig ni den riktige Edwardes? -Nej, vi har aldrig träffats.
Jag anade oråd direkt, han gjorde inget större intryck som forskare.
När han sedan kollapsade blev jag riktigt skärrad.
-Varför bröt han samman, tro? -Det är uppenbart. Garmes.
Vår bedragare har säkert minnes- förlust. Garmes ´´väckte´´ något.
-Rädd för sanningen, bröt han ihop. -Tror ni han mördade Edwardes?
Tveklöst. Han dödade doktorn och tog hans plats, ville dölja brottet-
-genom att låtsas att offret ännu var vid liv.
En orealistisk handling, men typisk för den paranoides kortsynta list.
Vi ödslar tid här, hans rum är en trappa upp.
Detta är dr Peterson... - Herrarna är från polisen.
-Polisen?! Vad har hänt? -lnget att oroa sig för.
Dr Edwardes är en bedragare som troligen mördat den rätte Edwardes.
-Nu är han försvunnen. -Är han inte på sitt rum?
Ni lämnade honom på rummet? Förklarade han sin kollaps?
Han var inte sig själv. Han talade osammanhängande.
Ni förvånas inte över att höra att han är bedragare, kanske mördare?
-l mitt yrke slutar man förvånas. -Misstänkte ni något?
Nej, kollapsen trodde jag berodde på utmattning.
Märklig diagnos, han semestrade nyss.
Jag ställde ingen diagnos. Hans kollaps chockade mig.
Vi är alla chockade. Karln lurade oss alla, förutom dr Murchison.
-Sa han inget om vart han skulle? -Nej.
Han kanske dröjer kvar. Vi söker igenom ägorna först.
Jag beklagar, Constance. Jag ville varna, men var inte säker.
Oroa er inte, det är inte ert fel. De hittar honom. Jag underrättar er.
Jag kan inte blanda in dig i detta, bl.a. därför att jag älskar dig.
Tills vidare tar jag in på Empire State Hotel i New York.
Farväl, J.B.
-Han ville bara dölja brottet. -Nej, detta är typisk minnesförlust.
Han vet inte vem han är eller vad han gör. - Vad säger Constance?
-Jag vet inte... -Var ni inte ´´isberget Constance´´-
-och sanningens väktare, anar jag... -Vad anar ni?
Nej, förlåt, ni talar visst sanning. Jag undrade om ni förteg något.
Sentimentalt av mig. Ni engagerar er inte i en karl, sund eller tokig.
-Byt ämne, Fleurot. -Jag vill gärna fråga honom en del.
Det får ni aldrig chansen till. Polisen hittar honom inte levande.
Minnesförlust plus polisjakt slutar i självmord.
Han gör slut på mardrömmen genom att skjuta sig eller hoppa.
Er kallsinnighet upprör dr Peterson.
Jag ber om ursäkt för det omogna beteendet här.
Jag är inte upprörd, mr Fleurot har nog rätt. Men jag är trött. God natt.
Grannskapet går säkert för den farliga förrymda mentalpatienten.
Polisen jagar nu bedragaren i Manhattan. WQZJ, George Bell.
Skönt att vila fötterna ett tag.
Jag är från Pittsburgh. Vilken stad!
Där kan man träffa folk. Där är vänligt.
Här kan man leva och dö utan att träffa en själ.
Vad sägs om en drink, nu när vi bekantat oss?
Nej, tack.
Var inte så förnäm. Jag känner finare folk än ni, i Pittsburgh.
-Ni är nog ett riktigt salongslejon. -Nu börjar det likna nåt!
-Låt bli att sätta er i min famn... -Nu räcker det.
-Försvinn! -Jag är gäst här, vem är ni?
Hotelldetektiven. Försvinn nu.
Det går utför med den här stan.
lnte behöver damen gå. Förlåt att han störde er.
Jag anade det långt i förväg. Mitt jobb är att avvärja i tid.
Ni bor inte på hotellet? Nej, jag såg er vanka av och an.
Söker ni någon? Lugn, jag har förstått att ni är en dam i knipa.
Ni är inte härifrån. Lärarinna eller bibliotekarie.
-Lärarinna. -Ja! De ser ut som de tappat något.
-Kan jag hjälpa er? -Nej...
Ni söker en karl. En släkting.
Den oroliga minen säger ´´nära släkting´´. En make, kanske.
-Jag häpnar! -Mitt i prick, va?
-Hur kunde ni veta? -Jag är lite psykolog. Det behövs.
-Ge mig nu lite ledtrådar. -Nej...vi grälade, bara.
Ni ångrar er och springer efter. Det vanliga beteendet.
-Men nu räds ni mötet. -Nej, det är bara...
Jag saknar rumsnumret. En vän sa att han är inskriven i annat namn.
Jag vill hitta honom och be om ursäkt.
-När anlände han? -l går förmiddag.
-Beskriv honom. -Mycket lång...stilig...
Med mörkt hår. Ett starkt ansikte. Och så bruna ögon.
-Han har en resväska. -Jag tar mig en titt.
-Hittade ni honom? -Cirka 25 män stämmer in.
Här är korten, ni känner igen hans handstil, tänkte jag.
-Detta är hans handstil. -John Brown? Ett fantasilöst alias.
-Rum 3033. -Tack! Jag tänkte sitta hela dagen.
lngen orsak. Jag är själv gift. Min fru har gjort precis samma sak.
Constance!
Varför kom du? Du är inte skyldig mig något.
Nu gör jag det jag vill göra. Stannar hos dig tills jag botat dig.
Du får inte gömma en brottsling. Du äventyrar din bana som läkare.
-Jag tillåter inte såna dumheter. -Jag kan inte hålla mig borta.
l går höll jag andan som en jagad. Jag kan varken äta eller arbeta.
Du är det enda jag tänker på. Jag måste komma.
Jag tar ett rum intill. Jag är här som din läkare.
Det har inget med kärlek att göra.
lnget alls. lnget alls.
Försök att minnas. Tillbaka till barndomen. Var den lycklig?
-Vilka kände du i barndomen? -Något hemsöker mig, men...
Jag vet inte av vad.
-Det tjänar inget till. -Du bodde nånstans, hade en mor...
-Du var älskad, hade vänner... -Ja, och troligen en hustru.
-Minns du henne? - Troligen en hustru, sa jag.
Nej, älskade, tack och lov minns jag ingen hustru.
-Jag vill ställa en medicinsk fråga. -Låt bli att sticka i mig, snälla.
Det förvirrar. Jag minns inget... Utom att jag älskar dig.
Diagnostisera en ihållande smärta i bröstkorgens högra halva.
Gallblåsan, hjärt- eller lungåkomma, beroende på hälsobild...
-Du är uppenbarligen läkare. -Den berömde ´´Dr X´´.
Öppnar vi ett enda litet minne, får vi nyckeln till fler.
Nej...
Det jag ständigt återkommer till är situationens logik.
-Vilken logik? -Att jag var hos Edwardes.
´´Polisen tror att bedragaren är den patient som besökte´´-
-´´dr Edwardes i Cumberland-bergen dagen för hans försvinnande.´´
´´Spåren slutar där doktorn lämnade skidorten med sin s.k. patient.´´
Du minns det inte? Hur kan du då tro att du var där?
Jag kom tillbaka med hans identitet. Alltså visste jag att han var död.
-Då var jag där när han dog! -Var du det?
Jag minns inte...
Men logiskt sett måste jag ha varit det.
Och jag vet varför inget lik hittas. Därför att det gömdes. Av mig.
Du inbillar dig, ser du inte det? Du envisas med att du är mördare.
Du vet vad det är. Vem du än är, är det ett skuldkomplex som talar.
-Ett skuldkomplex från barndomen. -Du är tokigare än jag!
Du gör allt detta för en namnlös. Du rymmer med...två initialer!
Polisen har inte givit pressen ditt namn eller dina symptom.
Det fanns alltså ingen journal hos dr Edwardes.
Du har råkat ut för en olycka!
Var? Vad hände med din hand? Den är bränd.
Under senaste halvåret fick du en hudtransplantation.
-Din hand brändes. Var? -Det gör ont!
Försök att minnas.
-Handen gör ont. -Handen minns. Öppna ditt sinne.
-Var hände det? Vad hände? -Handen bränns!
Försök att minnas.
-Älskade, är det bra med dig? -Javisst. Vad har hänt?
Du återupplevde en olycka. Minnet berörde bara det fysiska.
Men det är en början. Verkligen. Snart mår du bättre.
-Vem kan det vara? -Jag skickade efter tidningen.
Ni beställde kvällsupplagorna. De kom just.
POLlSEN EFTERLYSER DR CONSTANCE PETERSON
-Varsågod. -Tack.
Min bild är i tidningen. Han kände igen mig. Vi måste i väg!
När du lämnade bergen, måste du ha passerat New York. Du åkte tåg.
-Du hörde Edwardes köpa biljetter... -Jag minns inget.
Det kommer. Vid biljettluckan ska du försöka minnas vad Edwardes sa.
-Begär biljetter till samma plats. -Jag ska försöka.
Till Philadelphia,ja...
Enkel till Boston.
Du åkte nånstans med Edwardes. Begär biljetter till samma plats.
Vad är det?
Vad vill ni?
-Var god stig åt sidan. -Jag vill ha två biljetter...
Vart?
-Rom. Rom! -Vart?
-Rom. -Vilket Rom?
Han menar Rome i Georgia.
-Är det nåt på tok? -Maken är sjuk. Vi går hem nu.
-Två till Rome, Georgia. -Han blir yr. Det går fort över.
-Det ser illa ut. Jag hämtar läkare. -Nej... - Bättre, raring?
Ryck upp dig, det är ingen fara. - När går tåget till Rome?
Om tio minuter. Från spår 17.
-Nu mår jag bättre. -Jag följer er till tåget utifall...
Han har hämtat sig nu, men tack för erbjudandet.
-Låtsas som om vi ska med tåget. -Varför tar vi inte det tåget?
Polisen hörde oss köpa biljett. Han kan se vår bild senare.
-Då kontaktar han Rome, Georgia. -Hotellet kryllar av poliser nu.
Vi går inte tillbaka dit. Vi åker till Rochester, från Grand Central.
-Varför Rochester? -Vi besöker dr Brulov.
-Ketchup-hataren! -Han gjorde psykoanalys på mig.
-Var du sjuk, då? -Blivande psykiatriker genomgår det.
-För att kolla att de inte är galna? -Även ett sjukt sinne vill skämta.
-Förlåt. Fult av mig. -Av mig. Du är patient, jag glömde.
Jag också. När jag håller om dig känner jag mig helt frisk.
-Älskar du mig när jag är normal? -Jag kommer att vara galen i dig.
Jag är normal.
-Mina fel kan botas med en fin kyss. -En ny behandling av skuldkomplex.
-Dra inte till oss uppmärksamhet. -Alla gör det!
-Åker ni båda? -Ja...
-Läs inte. Vi tar vid där vi slutade. -Tar vid med vad?
Försök minnas första stunden du trodde dig vara Edwardes.
-Jag vill bekänna en sak, älskling. -Jag lyssnar.
Som läkare är du irriterande. Jag trånar, och du frågar något-
-så att jag inte gillar dig mer. Du ler som en självbelåten lärare.
Jag ler för att psykoanalys är så. Ju fler sanningar som avslöjas-
-desto mer avskyr patienten doktorn.
-Du hatar mig innan vi är klara. -Och då trivs du.
-Som vetenskapare, ja. -Slår jag till dig, är det ´´stort A´´?
Slå inte för hårt, bara. Vi borde fortsätta utreda nu.
Vi har nya fakta att arbeta med.
Du är läkare, du var med om en olycka och brände handen.
-Och du har varit i Rome. -Aldrig.
Då var du på väg dit. Du mindes något, om brännskadan.
Tänk på Rome. Eller på Rom i ltalien.
När var du där? Vad gjorde du?
Tänk...
Rom...
Jag minns... Ett jaktflygplan var efter oss.
-Du flög? -En medicintransport, över Rom.
-Vad hände? -De besköt oss. Planet brann.
-Uniformen brann. Jag hoppade. -Och mer?
-Jag vet inte. Allt blir svart. -Lämnade du armén?
Troligen deserterade jag. Jag avskydde att döda.
Dina skuldfantasier ökades på av plikterna som soldat.
Sluta! Du babblar som en låtsaskung Salomo.
Det är rent nonsens. Jag hatar självbelåtna kvinnor!
Älskling, vi är bara i början. Slå inte för hårt ännu...
Jag var dr Brulovs assistent innan han ordnade platsen på kliniken.
-Du kommer att tycka om Alex. -Knappast. En psykiatriker räcker.
-Vad tänker du säga till honom? -Att vi är på smekmånad.
Vilka ordinationer doktorn hittar på!
-God kväll, är dr Brulov hemma? -Nej, men han kommer nog strax.
Får jag be er säga till att maten står på bordet. Jag måste i väg nu.
Och två herrar väntar där inne.
Goddag.
-Hur mår din mor nu för tiden? -Hon klagar över sin reumatism.
Vill att jag förflyttas till Florida. Ska jag offra chansen till befordran?
-Har du talat med chefen om det? -Han kan ordna det, sa han.
Men jag får börja från inspektör igen. Så orättvist, sa jag...
-Efter allt mitt slit med drogfallet. -Vad sa han då?
Mycket. Han skämtade om att jag var en ´´mammas gosse´´.
Det kan vara till mig. HK fick numret hit.
Ja, assistent Cooley här. Något nytt?
När fick ni reda på det? Då kommer jag senare.
-Alex! -Vem är det? Å, kära vän!
-Käraste du! -Jag hann inte varsko, jag bara kom.
Tänk att finna dig här. Då hade jag skyndat mig hem.
Jag föreläste på armésjukhuset. Är herrarna med dig?
-Nej, jag är här med... -Cooley och Gillespie, från polisen.
-Vad vill ni? -Vi söker uppgifter om dr Edwardes.
Uppgifter? Ni förföljer mig!
Jag sa till polisen i går att jag vet inget om karln.
-Men ni hade en teori. -Jag förklarade att om doktorn-
-tog med en paranoid patient på semester, är han en dåre.
-Det är som rysk roulette. -Kan patienten ha dödat honom, tro?
-Jag är ingen spårhund! -Var dr Edwardes en nära vän?
-Vad säger ni? Karln var omöjlig. -Ni två grälade visst i New York.
Nej, på en konferens i Boston. Vilken slags psykiatriker-
-botar psykoser genom att ha folk åka skridskor eller spela bowling?
-Ni hotade slå till honom. -Nej, jag reste mig och gick.
Jag sparkade omkull några tomma stolar. lnga fler frågor, tack.
-Nu har ni alla fakta. -Tack. Förlåt att vi störde.
Dyker det upp något, informerar vi. - God natt, frun...herrn.
Varför snokar de hos mig, tro? Snart torterar de mig!
Så roligt att ses. Jag skulle skriva, men det gick så fort. Jag gifte mig.
-Vem är gift? -Alex, då! Min make, John Brown...
-Angenämt att träffa er officiellt. -Då är du gift...!
Underbart med nya äktenskap. lnga psykoser, inga aggressioner.
Och inga skuldkomplex. Jag gratulerar.
Jag önskar er bebisar, men inga fobier.
Ska vi ta en öl, som förr?
Vi har faktiskt inget hotellrum. Alla var fullbokade.
Vad ska ni med hotell till? Sånt är för miljonärer, inte turturduvor.
Ni ska bo här. Se, jag bor helt ensam. Jag och burköppnaren.
Min hushållerska är i kriget, sekreteraren är ´´Lotta´´.
Städerskan kan inte laga mat, och hatar mig.
Koka kaffe åt mig på morgonen, så är huset ert.
-Alex, du är underbar. -Det är härligt att se dig.
Den yngsta, men bästa assistenten jag nånsin haft. Men vem vet nu.
Enligt vännen Zannenbaum: ´´Kvinnor är de bästa psykoanalytikerna´´-
-´´tills de blir kära. Sedan blir de de bästa patienterna.´´
God natt. Ha vackra drömmar. Dem analyserar vi vid frukost.
God natt, doktorn. Tack för allt.
´´Constances makar är mina makar´´, så att säga.
Du var suverän med polisen. Som en äkta gangsterbrud.
-Jag var nervös. Men det gick bra. -Bara inte professorn anar oråd.
Alex, nej. Här är lite ommöblerat... Alex misstänker inget, han är rar.
-Han undrade aldrig om vårt bagage. -Alex går som i en dröm.
Rummet verkar förändrat, men det är jag som är förändrad.
Det heter känsloöverföring. Därför ser rummet så underbart ut.
-Heter det så? -Oroade polisen dig?
Nej, såna bagateller struntar man i på sin smekmånad.
-Är detta din första smekmånad? -Ja...eller vore, om det nu var...
Ett kan jag säga: jag minns inte att jag kysst någon kvinna förut.
-Jag har heller inga såna minnen. -Så god du är.
-Jag är ingen barnunge. -Tvärtom!
-Vi har fullt med hämningar. -Rena krutdurken.
-Gör inte så, snälla. -Varför inte?
-Det är oetiskt. Jag är din läkare. -Lugn, jag sover på dyschan.
-Det är också oetiskt. -Smekmånaden är krånglig nog-
-utan att du drar in läkaretik. Får jag ta golvet?
Patienten sover i sängen, läkaren på dyschan, fullt påklädd.
Du kan dina saker.
-Nu minns du någonting. -Nej.
-Rummet påminner dig om något. -Nej.
-Du kämpar emot. Vad tänker du? -Börja inte nu igen!
-Stå inte där och se vis ut. -Du såg på sängen...
Vad skrämmer dig? Vitt...ränder...
Gaffelns spår i duken gjorde dig upprörd.
Första kvällen sköt du bort mig p.g.a. min rock, vit med ränder.
Tänk! Varför skrämmer vitt dig? Varför skrämmer ränder dig?
-Tänk på vitt. -Det skrämmer. Jag kan inte titta.
Nej! Se det vita överkastet! Minns...
Älskade...
Var inte rädd. Vi gör framsteg.
Nu har vi ordet ´´vitt´´ på vår sida.
Är det ni, mr Brown?
Ja, jag trodde det.
Jag kunde inte sova, så jag arbetar lite. Gamlas sömnbehov är mindre.
Jag tar lite kakor och mjölk. Ta lite, ni. Jag hämtar ett glas.
Jag gläder mig åt att få sällskap. Vem vill ta ett mellanmål ensam?
Som ung tänkte jag jämt: ´´Om jag bara fick vara ensam´´-
-´´i stället för att ödsla tid på folk, vore jag lycklig.´´
Nu säger jag raka motsatsen. Där har vi ålderdomens hemlighet.
Allt blir raka motsatsen. Vet ni vem som ställer till i världen?
De gamla. Som ständigt oroar sig för hur världen blir i morgon-
-när de är borta.
Därför har vi krig. De gamla har inget annat att hetsa upp sig över.
Nå, vi skålar för ungdomen. När det enda vi vet är att leva.
Alex! Alex, hur är det fatt?
God morgon. Ja, allt är bra med mig, tack.
Jag somnade visst i fåtöljen. Hur mycket är klockan?
-Sju. -Jag drömde om riktigt kaffe i dag.
Min make gick ut mycket tidigt. Råkade du...
Han gick inte ut, han ligger där på soffan.
Det är bra med honom. Han sover gott.
Kära barn, tror du att Alex Brulov, en av psykiatrins största hjärnor-
-inte kan lägga ihop två plus två och få fyra?
-Jag borde ha förstått. -Genast jag såg din makes-
-stora pupiller, skakiga hand, utan bagage på sin smekmånad-
-och med namnet ´´John Brown´´, insåg jag vad som försiggick.
-Vad hände? -Bara det jag väntat mig.
Man tar inga chanser med en potentiellt farlig patient.
Jag satt och väntade. Skrek du, var jag beredd.
Han kommer ner, i farlig sinnes- stämning. Det syntes i ansiktet.
Jag pratar på och lägger lugnande medel i ett glas mjölk.
Nog för att söva tre hästar.
Han faller ihop, jag springer upp till dig. Du sover som ett barn.
Då gick jag ner igen och höll vakt.
Hans tillstånd gör honom orolig ibland. Men han är inte farlig.
Denna låg i hans hand i natt...
Han visste inte om det. Han ville dig inget illa, han kunde aldrig...
-Kära barn, han rår inte för det. -Helt fel.
-Jag är mer erfaren än du. -Jag vet att du kan så mycket mer-
-men i detta fall... -lnga kvinnliga motsägelser nu.
Du erkänner att jag kan mer, men här kan du mer än jag. Kvinnor!
-Vad tänker du göra? -Hjälpa dig. Jag ringer polisen.
-Nej, snälla! -Ska min elev ge mig order?
Du kan vetenskap, men inte honom. Du kan hans sinne, inte hans hjärta.
Vi talar om en schizofren, inte om en friare.
-Vi talar om en man. -Jaha... Och kärlek.
Se på dig. Dr Peterson, lovande psykoanalytiker-
-som förbytts till fnittrig tös, förälskad i en skådespelare.
-Låt mig berätta om honom. -Berätta vad? Vi vet båda-
-att den förälskade kvinnans hjärna fungerar på intellektets lägsta nivå.
Läkaren beordrade mig att inte röka på morgonen, men nu är jag upprörd.
Du har rätt. Jag är inte psykiatriker, inte ens läkare.
Jag talar inte till dig som en sån. Tro mina känslor, inte mina ord.
lntellektet är inte allt. lbland ser hjärtat djupare.
Polisförhör kan krossa chansen till tillfrisknande. Jag kan rädda honom.
-Hur, om han dödade Edwardes? -Det gjorde han inte!
-Om och när det visar sig vara så... -Det gör det inte. Minns Freuds lära:
Vid minnesförlust gör man inget som det sanna jaget inte skulle.
-Hur vet du vad hans sanna jag är? -Jag vet. Jag vet, bara.
Hon ´vet´...
Det är så vetenskapen går bakåt. Vem berättade vad han är?
Freud? En kristallkula?
Jag skulle inte kunna känna så här för någon otäck, som har mördat.
lnte känna sån smärta för någon som är ond.
Du är 20 gånger galnare än han! ´´lnte älska någon som är ond´´!
Du pratar som ett barn. Vad vill du att jag gör?
Ge mig tid att behandla honom innan polisen drar ner honom i obotlighet.
-Det kan ta ett helt år. -Nej, nej...
Ett halvår. Ska vi gömma oss i ett halvår för att se-
-om han ska skära halsen av dig, av mig...sätta huset i brand...
Kära du.
Även för en förälskad kvinna måste situationen te sig orimlig.
Bara några dagar till, innan du överlämnar honom.
Kan jag inget göra...kan vi inget göra, får du ringa polisen.
Han är ingen brottsling. Hans skuldkomplex talar emot honom.
Han efterlyses som vittne. Som han mår nu kan han inget säga.
Ser du inte att vi hjälper polisen genom att undersöka patienten?
Som läkare ivrar vi än mer för sanningen än dem.
-Som du vill, då. -Du avvaktar?
Koka kaffe åt mig. Jag får låtsas i några dagar att jag gör rätt.
Å, Alex...
Tack. Tack så hemskt mycket.
Nu ska du få ditt kaffe.
-Vem är ni? -Dr Brulov.
Just det, ja...
-Vem har givit mig lugnande? -Jag. För att ni skulle sova.
Brulov...
Ja, ja. Rochester.
-Vad heter ni? -Jag vet inte.
-Constance berättade. -Nej. Nog känner jag igen-
-ett fall av minnesförlust. Vad annars?
Minns ni inte er far och mor? En fru eller fästmö?
-Nej! -Kämpa inte emot, jag vill hjälpa er.
Jag blir er fadersgestalt. Se på mig som på en far.
Lita på mig, luta er mot mig. En genväg, men det är ont om tid.
-Kör till, jag lutar mig. -Ni kanske har något att berätta.
En tanke. Några ord i något av hjärnans skrymslen. Prata på!
-Säg vad som dyker upp i huvudet. -lngenting.
-Kanske har ni drömt något? -Ja...
-Vad drömde ni? -Drömtydning och Freud är nonsens.
Hör på er! Ni har minnesförlust och skuldkomplex och vet inte-
-vad som är fram och bak, men Freud är nonsens!
Det vet ni. Besserwisser!
-Då gillar inte ´´pappa´´ mig? -Vill ni att jag hjälper er?
Förlåt mig.
Jag ska förklara om drömmar, så ni inte tycker det är nonsens.
Hemligheten om vem ni är, och vad ni flyr ifrån, är begravd i hjärnan.
Men ni vill inte se den. Människan skyr ofta sanningen om sig själv.
l rädsla för att det gör honom sjuk. Därför gör han sig själv sjukare-
-i försöken att glömma. Är ni med?
-Hur mår du? -Kaffe!
Hemskt.
Patienten tänker återberätta sina drömmar.
Så bra. Då antecknar jag. Jag hämtar glasögonen.
Så här är det med drömmar. De berättar det ni försöker dölja.
Men de berättar i en enda röra, som pusselbitar som inte passar.
Det är psykoanalytikerns uppgift att sätta ihop bitarna rätt-
-och komma underfund med vad tusan ni försöker säga er själv.
Få se nu... Under hela drömmen tänkte jag att den betydde något.
-Att jag bör ta reda på innebörden. -Vi ska ta reda på den.
Jag är oklar över vad det var för slags ställe...
Det verkade vara en spelhåla.
Men där fanns inga väggar, bara draperier med ögon på.
En man gick omkring med en stor sax och klippte itu draperierna.
Sen kom en lättklädd flicka in och gick runt och kysste alla.
Hon kom till mitt bord först.
Kände ni igen ´´kyssnymfen´´?
-Faktiskt... Hon liknade Constance. -En vanlig önskedröm.
-Fortsätt. -Jag satt och spelade kort-
-med en man med skägg.
Jag gav. Och lade fram klöver sju.
-Förlåt det där med ´´kyssnymfen´´. -Bara du inte såg mig som en visp.
-Vad skulle det betyda? -Bry dig inte om det.
-Ser du en mening med min dröm? -lnte än. Du säger dig själv något.
Vi kommer på det sedan.
-Det finns mycket mer. -Fortsätt. Försök minnas detaljerna.
Ju mer långsökt, desto bättre, ur vetenskaplig synpunkt.
Han stod på ett sluttande tak på en hög byggnad. Karln med skägg.
Jag skrek åt honom att se upp. Han kantrade. Sakta, i fritt fall.
Ägaren, mannen med mask, gömde sig bakom skorstenen.
l handen hade han ett litet hjul.
Jag såg honom tappa hjulet på taket.
Plötsligt sprang jag. Jag hörde ett flaxande, av jättevingar.
De hann nästan ifatt mig när jag kom längst ner i sluttningen.
Tydligen kom jag undan. Jag minns inte.
-Mer var det inte. Då vaknade jag. -Ta lite kaffe.
-Det händer något. -Vad är det?
-Snö. -Ljuset skrämde honom. Fotofobi.
Nej, det var snön.
Där är det vita han är rädd för. Snön. Och så spåren.
-Vilka spår? -Slädspår i snön.
Hans första symptom var chock vid åsynen av gaffelspår på en vit duk.
Sedan min rock med mörka ränder, och i går överkastet.
-De mörka spåren i snön! -Vi drar ner rullgardinerna.
Edwardes ivrade för sport, ansåg skidåkning som värdefullt-
-vid behandling av mental sjukdom.
Skidåkning... Skidspår i snön...
Mörka ränderna är symbol för det. Ångesten tyder på direkt knytning-
-till orsaken för minnesförlusten. -En mördare på skidor, ja.
Var åkte Edwardes skidor? Vi måste ta reda på det.
-Kan du säga oss det? Försök. -Han har sagt det. l drömmen.
Hämta dina anteckningar.
-Hur kan vi hjälpa honom? -Du är psykiatriker, inte hans mor!
Låt honom vara. Han tar sig ur det själv.
Det sluttande taket. Tydligen en bergssluttning.
De åkte skidor. Fadersgestalten med skägg är dr Edwardes.
Så enkelt. Dr Edwardes störtade i en ravin under skidturen.
En skugga jagade honom i backen. Kanske flydde han från en dal.
Många skidorter heter ´´dal´´. Soldalen, exempelvis.
Han jagades av en figur med vingar. En häxa, eller harpya.
Nej, figuren var du. Hade du vingar, vore du en ängel.
Drömmen ville säga honom skidortens namn. Ängel... Ängladalen.
-Minns du Ängladalen? -Nej.
Vi ringer en resebyrå och frågar efter skidorter.
Ängladalen var det inte...
Jag minns det. Stället hette... Gabrielsdalen.
-Vad mer minns du nu? -Vem var den maskerade mannen?
Det var en skidolycka, minns du? Dr Edwardes störtade över randen.
Det var ingen olycka. Det är nog! Vi måste ringa polisen.
Nej, vi måste åka till Gabrielsdalen. Du måste följa med.
-Till Cooley när han kommer. -Jag ska hälsa honom det.
Kvart i fem? Tack, adjö.
Det går ett tåg om en timme. Med anslutning till Gabrielsdalen.
Jag kan inte försätta dig i fara mer. Jag känner till händelsen i natt.
-Det hände inget. -Ännu. Jag sätter stopp innan.
Jag älskar dig, men förtjänar dig inte. Hjälp mig efteråt, i stället.
Går du till polisen i ditt tillstånd finns inget ´´efteråt´´ för oss.
-Jag kan bota dig. -Men inte göra mord ogjort.
-Sluta! -Jag mördade honom. Och i natt...
-Jag måste ge mig av. -Skuld! Du har levt länge med skuld.
-Sen barndomen. -Vad?!
Ända sen barndomen flyr du något. Du känner skuld över allt runt dig.
Något så hemskt hände i din ungdom att du vill ta på dig Edwardes mord-
-hellre än att minnas det gamla. -Sluta!
Du sa att du älskade mig. Varför slåss jag för dig?
-Jag älskar dig, behöver dig. -Jag är inget.
Följ med mig till Gabrielsdalen. Ser du olycksbacken, minns du.
-Vi åker skidor, som du och han. -Jag var där. Jag dödade honom.
-Du kommer att se händelsen. -Genom att det upprepas?
-Ja. -Och om jag har mördat Edwardes?
Om omständigheterna upprepas kan jag upprepa handlingen, inte sant?
-Hur vet du att jag inte dödar igen? -För att du har aldrig mördat.
Tror du på mig tillräckligt för att ta den risken?
Vi åker till skidbacken och reder ut vad som hemsökt dig sen barndomen.
Vi får också reda på vad som hände dr Edwardes.
Har du sett henne förut?
Kom, så går vi.
Jag älskar riktigt feminina kläder, men har aldrig vågat bära sånt.
Hädanefter ska jag bära precis det som gläder mig, och dig.
Även fåniga hattar...
Du vet, såna som får en att se lite överförfriskad ut.
Ta på dig dem.
Det var något i min barndom. l barndomen!
Nu minns jag. Jag dödade min bror!
Jag dödade inte min bror! Det var en olyckshändelse!
Det är det som har hemsökt dig hela livet. Minnet du räddes.
Dr Peterson och den misstänkte nu vid Gabrielsjön.
Nya bevis gör övervakning väsentlig tills mordutredarna anländer.
Det är som att titta i en gammal bilderbok och se bilderna en och en.
Jag gick läkarutbildning i Columbia, hade en flicka som fnittrade-
-och lyckligt nog gifte sig med min rumskamrat Ken. Förresten...
-Jag heter John Ballyntine. -Ett nöje att råkas.
Från armén skrevs jag ut på grund av skadan.
Jag träffade dr Edwardes i bergen i Cumberland då jag hämtade mig-
-från chocken efter flygkraschen. Han semestrade, men jag bad om-
-hans hjälp. Han bjöd på en skidtur. Vi åkte över New York.
Jag minns en lunch någonstans. Det är ännu lite vagt.
Vi kom fram hit och olyckan hände just där vi var i dag.
-Där du räddade mig. -Jag vet vem som räddade vem!
Han föll över branten, ja. Det är klart nu.
Men han var 15 meter före mig, jag såg honom störta.
Det väckte ditt gamla skuldkomplex och fick dig att ta på dig hans död.
Sen fick du fly även det, och blev Edwardes, för att bevisa-
-att han inte var död. Därmed hade du inte dödat honom.
Under minnesförlusten insåg jag aldrig hur vacker professorn är.
Du har återfått förståndet, mist det inte igen.
För sent. Jag är obotlig. Hur känns det-
-att vara en stor psykiatriker? -lnte illa.
-Och en stor detektiv. -Underbart.
-Och vansinnigt älskad? -Helt underbart.
Du kommer att se underbar ut i vitt, med apelsinblom i håret.
-Det låter som om det rör en vigsel. -En lysande analys, doktorn.
Ni känner visst assistenterna Cooley och Gillespie från Rochester?
-Ja. -Hur hittade ni oss?
-lnte tack vara er vän dr Brulov. -Vi frågade på järnvägsstationen.
-Då kom ni i grevens tid. -Det heter visst så, ja.
Vi har hittat Edwardes lik. Nästan exakt där ni beskrev.
-Tack och lov att allt retts upp. -lnte helt.
Vi fann en pistolkula i kroppen.
-Omöjligt. -l ryggen.
Det rör sig om mord.
Vi anhåller er, sir. Allt ni säger kan användas mot er i rätten.
Nej, säg inte att du mördade honom. Minns förloppet innan han störtade.
När han erkände var han inte sig själv, utan sinnesförvirrad.
Ni får inte låsa in honom. Ni berövar honom förståndet!
Adjö, älskade. Ge inte upp hoppet. Jag slåss tills jag får dig fri.
Kära du, du kan inte slå pannan blodig mot verkligheten-
-och förneka dess existens. Bevisen var entydiga.
Vi kan inte önska eller gråta bort dem.
Han litade på mig. Jag ledde honom i en fälla, fick honom dömd.
Är det verklighet nog åt dig?
lngen kan klandras. Fallet gick djupare än du trodde.
Sånt sker. lnse nu en sak: att det är över, för er båda.
-Det är inte över. -Du får andra fall...
Det kommer aldrig att vara över. Be mig inte sluta. Jag kan inte!
Förlåt...
Tack för att du redde upp allting med dr Murchison och de andra.
Det är en svår sorg att mista den man älskar.
Tids nog glömmer du och återupptar ditt liv där det bröts.
Du kommer att arbeta hårt, däri ligger stor lycka.
Kanske den största lyckan.
Jag kommer att skriva till dig.
Å, Alex... Du är så rar.
Förlåt att jag skyndar på dr Brulov, men bilen väntar. Ni hinner precis.
Tack. Jag är så sen och glömsk av mig.
-En lysande begåvning. -Jag borde ha följt till stationen.
Ni är för trött. Sån utmattning känner jag igen alltför väl.
Man får ge efter, innan man sprängs. Jag ska hjälpa er allt jag kan.
Sköt nu om er. Och glöm sånt som glömmas bör.
-Constance har en lovande bana. -Tack. Något gott kom ur detta.
Åter på Green Manors. Vem vet hur här hade blivit med dr Edwardes?
Jag kände Edwardes endast ytligt. Tyckte aldrig riktigt om honom.
Men han var väl bra på sitt sätt.
God natt då, Constance. Jag hoppas ni är utvilad i morgon.
Jag kände Edwardes endast ytligt. Tyckte aldrig riktigt om honom.
Jag kände Edwardes endast ytligt. Kände Edwardes ytligt...
Kände Edwardes...
Kände Edwardes ytligt...
Kände Edwardes...
Kände...kände...
Kände...
J.B.:s dröm. Spelar kort med man med skägg.
Stig på.
-Jag vill tala med dr Murchison. -Det är sent. Constance måste vila.
-Jag måste tala med er. -Nattliga konferenser stör nerverna.
Gäller det arbetet? Kan det inte vänta tills morgonen?
-Nej, det kan det inte. -Var så god och sitt, då.
-Vad är problemet? -Det gäller en patients dröm.
-Får jag fråga vilken patient? -John Ballantyne.
Ante mig. Arbetar ni alltjämt med möjligheten att han är oskyldig?
En betagande lojalitet. Ett av Constances finaste drag.
-Vad drömde han? -Om en spelhåla där udda typer-
-spelade med tomma kort.
Tomma kort...
Patienten vill förneka att det var en spelhåla, därav de tomma korten.
En figur klippte itu draperierna. En lättklädd flicka kysste alla.
-Nästan som de intagna här. -Det tänkte jag.
En intressant tanke. Fortsätt, jag ber.
På draperierna efter väggarna fanns målade ögon.
Vakterna här, ja.
Patienten spelade kort, inte längre tomma.
Han spelade 21 med en skäggprydd karl, tydligen dr Edwardes.
Psykiatrikern gestaltas ofta som en auktoritet, med skägg.
Han gav Edwardes klöver sju varpå denne sa: ´´Det blir 21 ´´.
Patienten försöker namnge stället. Det kan vara en klubb.
Med ´21 ´ i namnet. l New York finns en Klubb 21 .
Den har jag hört talas om.
Han drömde att ägaren kom in och anklagade dr Edwardes för fusk.
Han sa: ´´Ni får inte spela här. Detta är mitt ställe. Ni ska bort.´´
Drömmen ger stället två identiteter, Klubb 21 och Green Manors.
Men ägaren tycks snarare tillhöra den senare.
Jag skulle faktiskt säga att den arge ägaren som hotade dr Edwardes-
-var jag själv.
Så tydde jag det.
Ni kom fram till denna slutsats först i kväll?
Ja.
Och ni har inte anförtrott era rön till någon?
lnte ännu.
-Fanns det mer i drömmen? -Ja. Patienten drömde att han-
-och Edwardes var på ett högt tak, han såg honom störta mot sin död.
Ägaren stod bakom skorstenen och skrattade. Han bar på ett litet hjul.
Han tappade hjulet.
Hjulets symbolik ser jag inte.
Det var en revolver. Ägaren som hotat Edwardes´ liv på Klubb 21 -
-kastade revolvern i snön efter att ha skjutit Edwardes i ryggen.
Vapnet ligger kvar under ett träd, med mördarens fingeravtryck på.
Jag håller inte med om denna del av tolkningen, därför att vapnet-
-nu är i min hand.
Jag väntade mig detta efter min blunder om att ha känt Edwardes.
-Det satte i gång er skarpa hjärna. -Ni led av ett sammanbrott.
l paniktillstånd hörde ni att Edwardes skulle ersätta er här.
Ni sökte upp honom på restaurangen där han åt med John Ballantyne.
Ni anklagade honom för att stjäla ert jobb, hotade att döda honom.
Han lugnade er, nämnde att han skulle på skidsemester.
Ni följde efter honom dit... och sköt honom, från bakom ett träd.
Nu räcker det. Historien är befängd.
Ni blir till åtlöje. En förälskad psykiatriker leker drömdetektiv!
Polisen behöver inte lita till drömmar. Kyparna på Klubb 21 -
-vittnar om att ni var där, mannen som grälade med dr Edwardes.
Ni blev sedd i Gabrielsdalen, och på tåget dit.
Här behövs inga drömmar.
Jag förstår.
Som psykoanalytiker är dr Peterson utmärkt, men som kvinna enfaldig.
Vad trodde ni jag skulle göra när ni berättade? Gratulera?
l er dåraktiga hängivenhet för patienten glömmer ni-
-att straffet för två mord är detsamma som för ett.
Ni begår inte ett andra mord.
Jag hade inga planer på det. Men ni är här, och ska ingenstans.
En man med er intelligens begår inte ett idiotiskt mord.
Ni tänker på att ni inte var till- räknelig vid första mordet i snön.
Er hälsa åberopas som förmildrande. Ni avrättas inte för Edwardes´ mord.
Ni får leva...läsa, skriva, forska. Även om ni är inlåst.
Så tänker ni just nu, dr Murchison.
Skjuter ni nu blir det kallblodigt, överlagt mord.
Ni prövas och döms som en tillräknelig man.
Ni avrättas i elektriska stolen.
Nu ringer jag polisen, dr Murchison.
Kom nu ihåg: ´´Constances makar är mina makar´´, så att säga.
-Javisst. Adjö. -Adjö.