Hver gang man lager noe, når man for eksempel maler-
- lar man seg rive med av ideer, og noen ganger kommer de fra fortiden-
- og fortiden farger dem. Selv om det er nye ideer, farger fortiden dem.
Jeg er født i Missoula i Montana.
Så flyttet foreldrene mine til Sandpoint i Idaho, og jeg bodde der i to år.
Jeg kan huske Sandpoint.
Min venn lille Dickie Smith og jeg-
-satt i en sølepytt under et tre.
Moren eller faren min gravde et hull-
- som vi kunne sitte i når det var varmt.
De fylte vann i det med vannslangen, og så satt vi der i sølepytten.
Det var så fint.
Å sitte sammen med vennen sin og lage sølekaker i skyggen av et tre.
Glem det.
Men så flyttet de til Spokane i Washington.
Den gang var min verden veldig liten.
Den gikk opp til kjøpmannen i ene retningen, -
- ned til huset til en venn av meg, et par hus bortenfor vårt-
-og ned til min venn Bobbys hus.
Vi lekte stort sett ute dagen lang.
Vi lagde leketøypistoler og lekte krig.
Jeg tegnet geværer og pistoler og fly og kniver. Sånne ting.
Krigen var stadig i friskt minne-
-og vi var alle sammen opptatt av den.
DAVID OG HANS DATTER LULA
Jeg tegnet alltid, og moren min gjorde noe som var veldig bra.
Veldig bra.
Hun nektet å gi meg malebøker.
Det gjorde hun ikke med broren og søsteren min.
På en eller annen måte skjønte hun noe veldig fint:
Nemlig at de ville være begrensende-
-og kvele kreativiteten.
Hun fortalte aldri vulgære vitser.
Hun var sterkt imot rasisme.
Hun var religiøs, men ikke belærende.
Hun var et meget varmt og godt menneske uten å være demonstrativ.
Hun ville aldri finne på å ta deg i kinnene og kysse deg.
Men du visste at hun var glad i deg-
-og ønsket deg alt godt-
- og at hun forventet at man levde et ordentlig liv.
Jeg hørte aldri foreldrene mine krangle om noe som helst.
De var helt samstemte.
Det var et meget lykkelig hjem.
Jeg tenkte ikke over det den gang, men jeg hadde en kolossal frihet.
Ingen var dominerende.
Vi hadde et fundament av kjærlighet, når vi siden dro ut i verden.
I hver vår retning.
En kveld...
Jeg tror det var om høsten, og det var ganske sent.
Vanligvis gikk far ut og ropte på oss.
John! David!
Så løp vi hjem. Men den kvelden...
Det må ha vært rundt det klokkeslettet. Jeg tror det var temmelig sent.
Jeg vet ikke hva vi gjorde på, men fra den andre siden av Shoshoni Avenue, -
-ut av mørket, kom det...
Det var som den særeste drøm.
Jeg hadde aldri sett en voksen kvinne naken.
Hun hadde vakker hvit hud-
-og hun var fullstendig naken.
Og jeg tror munnen hennes var blodig.
Hun kom gående på en merkelig måte-
- over Shoshoni Avenue til Park Circle Drive.
På en måte liknet hun på en kjempe.
Hun kom nærmere, og broren min begynte å gråte.
Det var noe galt med henne. Jeg vet ikke hva som skjedde, -
- men jeg tror hun satte seg i veikanten og gråt.
Men det var veldig mystisk, som om vi så noe overnaturlig.
Jeg ville gjerne hjelpe henne, -
- men jeg var liten og visste ikke hva jeg skulle gøre.
Noe mer husker jeg ikke.
Som sagt var min verden ikke større enn et par grader i hver retning...
Inntil jeg begynte på high school.
Den var virkelig ikke større enn noen få grader.
Det er derfor jeg sier at kolossale verdener fins innenfor de få gradene.
Alt fins der. Alt.
Man kan bo et sted og ha alt.
Kvelden før vi forlot Boise...
Det var en sommerkveld.
Men det var ikke en lykkelig sommerkveld.
Det lå en trekantet gressplen mellom vårt hus og huset til familien Smith.
Det sto et tre der.
Jeg skulle ta farvel med alle. Hele familien var der.
Faren min var der. Jeg tror broren og søsteren min var der.
Jeg vet ikke om moren min var der. Kanskje var hun inne i huset.
Hele familien Smith var der ute. Vi var der ute.
Og Mr. Smith kom ut.
Og så...
Jeg kan ikke fortelle det.
Jeg snakket stort sett aldri med Mr. Smith, men...
Herregud...
Vi flyttet til Virginia.
Den dagen jeg begynte på skolen der, var det en voldsom orkan.
Det regnet sånn at man nesten ikke kunne se skolen.
Det var nesten mørkt, så kraftig var orkanen.
Det var to andre nye elever i klassen.
Jeg ble venn med de to-
- men de var ikke den slags venner som jeg burde ha hatt.
Boise i Idaho var solskinnsdager, -
-grønt gress og nyslåtte gressplener.
Et veldig muntert sted. Et deilig sted.
I Virginia var det som om det alltid var natt.
Jeg begynte å få magekramper.
Det var fullstendig kaotisk.
Jeg røykte sigaretter-
-og dro inn til Washington DC og drakk.
Jeg snek meg ut av huset sent om kvelden.
Det var...
Det var nærmest-
- som om jeg ikke selv kunne kontrollere det.
Det skjedde bare.
Det moren min oftest sa til meg, var:
"Jeg er meget skuffet av deg."
Jeg var travelt opptatt med ikke å gjøre det hun gjerne ville jeg skulle gjøre.
Særlig i 9. klasse.
Jeg havnet i dårlig selskap og fikk store problemer.
Jeg gjennomlevde faktisk et helvete.
Jeg måtte leve to forskjellige liv.
Og jeg følte at hun trodde...
Jeg vet ikke hvorfor hun trodde det, eller hvor det kom fra, -
- men jeg hadde på følelsen at hun mente-
- at jeg hadde noe veldig bra i meg. Et stort potensiale.
Hun sa hun var skuffet av meg når jeg ikke utnyttet potensialet mitt.
Ikke som kunstner, men til et eller annet.
Vet ikke hvordan hun fikk det for seg, men jeg fortsatte å skuffe henne.
Jeg gjorde aldri lekser. Aldri.
Jeg hatet det inderlig. Det var et voldsomt hat.
Det eneste som var viktig, var det som skjedde utenfor skolen.
Det påvirket meg mye.
Mennesker og forhold, fester og dans.
Stor, stor kjærlighet og drømmer.
Mørke, fantastiske drømmer.
En utrolig tid.
Jeg hadde en kjæreste som het Linda Stiles.
En kveld rundt klokka 21.30 eller 22...
Jeg var ute i hagen til Linda Stiles, -
- og der traff jeg en fyr som het Toby Keeler.
Han gikk ikke på Hammond High School, men på privatskole.
Toby fortalte meg at faren hans var maler.
Da det gikk opp for meg at man kunne være maler-
-kortsluttet alt for meg.
Fra det øyeblikk var det akkurat det jeg ville bli.
Jeg tryglet ham om å få bli med i atelieret til faren hans.
På det tidspunkt hadde Bushnell Keeler atelier i Georgetown.
Jeg besøkte det kun én gang, helgen etter.
Toby tok meg med, og presenterte meg for faren sin, og jeg fikk se atelieret.
Det var et klassisk atelier. Helt nydelig.
Bushnell kunne kunsten å innrede et perfekt atelier.
Det var oppdelt, så man kunne tegne, male og eksperimentere.
Det var det man kan kalle kunstnerlivet-
-som kom til uttrykk der.
Jeg vet ikke når jeg begynte å bruke uttrykket "kunstnerlivet".
Men noe av det Bushnell gjorde i tillegg til å male og leve som maler-
- var å gi meg Robert Henris bok "The Art Spirit".
Og jeg elsket den boka.
Jeg husker den ikke så godt lenger, -
- men jeg hadde den alltid på meg, og kunstnerånden ble til kunstnerlivet.
Jeg hadde en idé om at da drikker man kaffe, røyker sigaretter og maler.
Ikke noe mer. Kanskje også litt kvinnfolk, men bare litt.
Det handler mest om den store gleden ved å arbeide og leve sånn.
Vi flyttet til Virginia, fordi faren min ble forfremmet.
Han fikk en kontorjobb i Washington DC.
Vi bodde i Alexandria i Virginia.
Far...
I stedet for å ta bussen eller kjøre bil til jobben, -
- tok far ofte på seg sin skogforvalteruniform og cowboyhatt-
- og så gikk han ut døra og spaserte til Washington DC.
Jeg syntes det var svært lite kult-
- at han gikk av gårde i cowboyhatt og skogforvalteruniform.
Men senere, slik det alltid er med barn, -
-syns jeg nå at det var enormt kult.
Han gjorde som han selv ville, brydde seg ikke om hva andre mente.
Han var den han var.
Far vokste opp på gård.
Og hvis noe gikk i stykker, måtte det repareres.
Vi bygget alltid ting. Det var alltid prosjekter på gang.
Vi jobbet alltid med et eller annet i helgene.
Du får innprentet i hodet ditt at du kan lage ting, og at det er artig.
Det gjorde alt arbeidet artig.
Han var en slags forsker, på den måten-
-at han undersøkte ting.
Det er mange ting...
Når du for eksempel stikker en nål i et insekt...
Det er fantastiske strukturer bare i et lite insekt.
Insekter har fantastiske ben-
- og vinger og innvoller. Det er utrolig.
Jeg ville ha atelier hos Bushnell. Han leide ut et rom til meg.
For 40 dollar måneden.
Far sa han ville betale halvparten.
Jeg fikk jobb i Hardy's Drugstore. Jeg leverte ut medisiner om kveldene.
En gang kom jeg inn dit på dagtid.
Jeg gikk dit for å få meg en cola.
Jack Fisk sto bak disken og sa:
"Jeg hører at du har et atelier."
"Ja," sa jeg. "Vil du ha en å dele husleia med?"
Snart malte Jack der sammen med meg.
Det ble for lite for oss, så Jack og jeg fikk oss tre andre atelierer.
Jeg visste godt at det jeg lagde var elendig.
Men jeg måtte jobbe meg gjennom det for å finne mitt eget uttrykk, -
- og det finner man kun ved å fortsette å male.
Man må fortsette og fortsette og se om man klarer å fange noe.
Far ville at jeg skulle komme hjem kl. 23 på hverdager.
Det ville jeg ikke. Det eneste jeg ville, var å male.
Vi havnet i krangel. Vi kranglet vanligvis aldri, -
-men den krangelen var ille.
Jeg husker at det var helt forferdelig.
Jeg sa jeg ville komme hjem senere enn klokka 23.
Jeg sa sikkert: "Jeg kommer ikke hjem klokka 23."
"Greit," sa faren min. "Du er ikke lenger medlem av denne familien."
Så gikk han.
Det traff meg som en knyttneve i magen.
Jeg gikk opp på rommet mitt.
Jeg husker at jeg var helt knust.
Men så ringte Bushnell til faren min, fordi jeg fortalte ham det.
Han sa til far:
"Jeg vil ikke blande meg opp i dine anliggender, men du skal vite-
- at David kommer hit hver dag og maler. Han tøyser ikke.
Jeg skulle ønske min sønn hadde en lidenskap han viet seg sånn til.
Du skal vite at han tar det på alvor og jobber hardt."
Det fikk far til å ombestemme seg.
Etter den dagen kunne jeg komme hjem når jeg ville, og det var fint.
Man kan ikke forestille seg en bedre far.
Det fantes ikke uærlighet i ham.
Han var en ren sjel.
Han var meget rettferdig.
Ærlighet og rettferdighet var naturlig for ham.
Hvis det var noe jeg ønsket, møtte han meg på halvveien.
Jeg måtte selv ordne noe av det, og så hjalp han til.
Det fungerte veldig bra.
Jeg fikk hjelp med det jeg ønsket, men jeg måtte bidra selv også.
Er du klar?
Dritt.
Pokker.
Piss.
I 10. klasse begynte solskinnet å vende tilbake.
Jeg fikk mange venner og kom inn i en god utvikling.
De nye vennene og jeg dro også inn til Washington DC-
-men jeg var mye lettere til sinns.
Jeg levde stadig tre forskjellige liv-
- fordi jeg drev med forskjellig sammen med vennene mine.
Jeg hadde hjemmelivet mitt, der jeg gjorde andre ting-
-og så hadde jeg atelieret.
Man oppfører seg, snakker og tenker på én måte i ett miljø, -
- og så oppfører, snakker og tenker man helt annerledes i et annet miljø-
- og på en tredje måte i et tredje miljø.
Kjæresten min, som var et vakkert, sunt og nydelig menneske, -
-tok jeg aldri med hjem.
Jeg tok aldri venner med hjem hvis jeg kunne unngå det.
Jeg holdt ting godt atskilt.
Jeg ville mine foreldre skulle holde seg vekk fra eksamensfesten min, men de kom.
Jeg var redd for hva som ville skje hvis alle møtte hverandre.
Av en eller annen grunn likte jeg tanken på å flytte til Boston.
Det hørtes ut som et bra sted.
Far hjalp meg med flyttingen-
- og så tok han meg med på supermarkedet.
Der kjøpte vi masse forskjellig-
- og kjørte det til leiligheten min. Så fulgte jeg far ned-
- og tok farvel med ham ute på gata og så ham kjøre vekk.
Så gikk jeg tilbake til leiligheten min og forlot den ikke igjen.
Det var ennå to uker til skolen begynte.
Jeg hadde en transistorradio, så jeg hørte på musikk av og til.
Jeg endte med å sitte i en stol.
Jeg reiste meg kun fra den stolen for å pisse eller spise.
Batteriene i radioen ble svakere, så jeg måtte holde den opp til øret.
Og så døde den.
Deretter var jeg ute av stand til å gjøre noe-
- og helt ute av stand til å forlate leiligheten.
Det krevde all min viljestyrke å gå på skolen første dagen.
Det var åpenbart noe jeg måtte gjennom, -
- men jeg ville mye heller være hjemme.
Det er alltid en viss nervøsitet forbundet med det å gå ut.
Vi ses, Mary.
Jeg kommer meg ikke så mye ut.
Vær så god.
Far lot meg få leiligheten, men jeg måtte ha en leieboer.
Leieboeren min viste seg å bli Peter Wolf fra J. Geils Band.
Han er en fremragende musiker, som kan sin blues.
Men han løftet aldri en pensel.
Den første kvelden var det en annen fyr der som også het Peter, -
-som hadde en pickup.
Vi tre satte oss i pickupen-
-og kjørte til New York, til Brooklyn.
Det var på den turen jeg røykte marihuana for første gang.
Det ble min tur til å kjøre, og jeg kjørte på motorveien.
Snart sa en av de andre: "David?" "Hva?" sa jeg.
De gjentok: "David?" Jeg sa: "Hva?"
"David!" "Hva?"
"Du har stoppet midt på motorveien."
Jeg hadde stoppet. Ikke i høyre felt, men midt i veien.
Jeg så de hvite stripene-
- bli langsommere og langsommere, som i en drøm.
Neste gang jeg røykte pot-
- spilte Bob Dylan på et stort sted rett i nærheten.
Og tror du ikke at i det auditoriet, blant tusenvis av mennesker...
Det var veldig bratt ned mot scenen, og jeg satt helt bakerst.
Der var så mange seter, og så havnet jeg ved siden av ei jeg nylig slo opp med.
Så kom Bob Dylan på scenen, og jeg var forbløffet over hvor liten han var.
Jeg målte med fingrene på kneet og sa til henne:
"Buksene hans er bare så lange."
Så målte jeg gitaren hans og sa: "Gitaren hans er bare så stor."
Jeg digget ikke musikken, den var så langt unna.
Jeg ville ut derfra.
Etter konserten kom Peter hjem med masse venner.
Han sa: "Ingen går fra en Dylan-konsert."
Jeg sa: "Jo, jeg gjør, og det skal du drite i."
Etter det var ikke Peter leieboeren min lenger.
Jeg ville ikke være i denne verdenen-
-som nå var min verden.
Jeg hatet Boston.
For meg var Boston Museum School som å vende tilbake til high school.
Det eneste jeg likte, var skulpturavdelingen.
Det eneste de gjorde, var å sette oss til å gjøre øvelser.
Det var et slit.
Øvelsene måtte gjøres på en bestemt måte, og hvis man ikke gjorde det sånn-
- dumpet man og røk ut av kunstskolen. Det var jo latterlig.
Ingen av de andre studentene tok malingen alvorlig.
Det var et bortkastet år. Jeg sluttet å gå der.
Så tok Jack kontakt, han var lei av Cooper Union.
Jeg hadde fått mer enn nok av Boston Museum School.
Så vi bestemte oss for å reise til Europa.
Vi la planer-
- og fant ut at Oskar Kokoschka underviste i Salzburg i Østerrike.
Vi bestemte oss for å dra dit, men planen vår skar seg totalt.
Vi skulle være der i tre år-
-men vi kom hjem etter 15 dager.
Jack var min beste venn, -
- men da vi kom tilbake fra Europa, røk vi skikkelig uklar.
Senere hørte jeg at han studerte ved Pennsylvania Academy of the Fine Arts.
Det gjorde meg glad på hans vegne.
Men Bushnell og noen andre lokale malere...
Jeg drakk kaffe med Bushnell hver dag.
Han fikk en idé om at de alle sammen skulle fryse meg ut.
"La oss gjøre livet surt for ham, så vil han kanskje studere igjen."
Det gjorde de. Jeg gikk dit, men de snakket ikke til meg.
Jeg fikk en merkelig fornemmelse. Jack fortalte at han hadde det flott.
En dag sa jeg: "Jeg vil studere igjen, Bushnell."
"Bra," sa han. Så skrev han i all hemmelighet et brev til skolen.
Et meget sterkt brev, men det fikk jeg ikke vite før lenge etter.
Da jeg kom til skolen, fikk jeg ikke bare begynne der, -
- jeg ble flyttet opp i videregående klasser.
Ikke på grunn av merittene mine, det var Bushnells verk.
Det var alle tiders.
Først og fremst ville jeg dit fordi Jack sa det var bra der.
Men Philadelphia var et av de siste stedene i verden jeg ville til.
Det var noe ved Philadelphia jeg ikke likte.
Jeg har glemt bussruta, -
- men man er ikke i Philadelphia før man passerer broen.
Broen fører en dit, så på broen sa jeg:
"Jeg er ikke i Philadelphia."
Og halvveis over broen sa jeg: "Jeg er i Philadelphia."
Jeg kunne ikke tro det.
FOTOS AV KUNSTSTUDENT WILL BROWN
Philadelphia var et slags fattigmanns New York.
En merkelig by. En ganske fæl by.
En kvinne som var naboen min, stinket av urin.
Og hun var åpenlys rasist.
En annen kvinne der var sprøyte gal.
Nok en nabo. Hun bodde nedi gata sammen med foreldrene sine.
Hun kravlet rundt på alle fire i bakgården og kaklet som ei høne.
Hun sa: "Jeg er ei høne!"
Hun kaklet og kravlet rundt i det høye gresset i bakgården.
En dag kom hun bort til meg på gata og sa:
"Jeg har vondt i brystvortene."
Hun klemte brystene sine. Hun sto og klemte dem og skalv.
"Jeg har vondt i brystvortene."
Og så var det en jeg gikk forbi når jeg skulle kjøpe røyk.
Jeg gikk nedover gata, og der satt det en pen dame med sin lille sønn, -
-en liten baby i fanget, ute på trappa.
Jeg gikk forbi og sa: "God dag."
Hun henvendte seg til babyen og sa:
"Hvis du blir sånn, så dreper jeg deg!"
Det var en tykk, -
-tykk eim av frykt i luften.
Der var en atmosfære av sykdom, korrupsjon og rasehat.
Men Philadelphia var som skapt til å sette gang i ting.
Studentene var fantastiske, og de var arbeidsfolk.
Vi hadde et godt kameratskap-
- og kunstnerlivet og kunstnerånden levde i beste velgående.
Det var Philadelphia som ble begynnelsen.
Begynnelsen...
Det var bra for meg.
Veldig bra.
Selv om jeg levde med en stor frykt, -
-var jeg...
Det var spennende-
- å leve kunstnerlivet i Philadelphia på det tidspunktet.
Jeg hadde en liten bås-
-i et atelier på akademiet.
Når jeg gikk inn i min lille bås, var jeg helt for meg selv.
Det var andre båser der, hvor folk kunne arbeide uforstyrret.
Jeg malte på et maleri som var godt og vel 1 X 1 meter.
Det var i all hovedsak svart, men hadde noen grønne planteblader-
-som kom ut av det svarte.
Jeg satt der tilbakelent og tok meg en røyk og så på det.
Da hørte jeg vinden suse fra maleriet-
-og bladene begynte å bevege seg.
Jeg tenkte: "Et maleri som beveger seg, men med lyd."
Den ideen festet seg i hodet mitt.
Et maleri som beveger seg.
En kveld på Pop's Diner traff jeg en mann-
-som var nattevakt på likhuset.
Jeg sa at jeg gjerne ville dit og se.
Han sa: "Bare si fra."
Så jeg dro dit rundt midnatt og ringte på døra.
Han slapp meg inn.
Inngangspartiet hadde firkantede fliser. Grønne og hvite.
Det sto en sigarettautomat der, en brusautomat og noen sofaer.
Det var en slags lobby, et forværelse.
Det var en stor dør der, med ugjennomsiktig glassrute-
-og messinghåndtak.
Bak den var det en gang, og så kom man inn i lokalet hvor det hele foregår.
Men ingen jobbet, for det var midt på natta.
Jeg gikk inn i kjølerommet, og han lukket døra bak meg.
Jeg satt nærmest på golvet. Det var en slags køyesenger der.
Masse døde mennesker. Lik overalt rundt meg.
Jeg satt bare der og tok det inn over meg.
Det var merkelig.
Så dro jeg hjem.
Det som skjer, er at du begynner å tenke på hver enkelts livshistorie.
Du tenker på hvem de var, hva de drev med og hvordan de hadde havnet der.
Det får en til å tenke.
En ser for seg livshistorier.
Det var i 1967-
-og jeg bodde i Aspen Street 2429.
På det tidspunktet var Peggy i ferd med å flytte inn.
Jeg fikk en telefon.
Far kom fra California på besøk i Washington DC-
- og han ville gjerne besøke meg i Philadelphia.
Jeg tenkte: "Si at det ikke er sant."
Jeg sørget for å få Peggy vekk.
Eller ikke vekk, men ute da han kom.
Jeg hentet far og kjørte ham hjem til Aspen Street 2429-
- så han kunne besøke meg. Mot slutten av besøket-
-sa jeg at jeg ville vise ham noe.
Vi gikk ned i kjelleren, -
-som hadde stampet jordgolv.
Den var veldig gammel, med masse spindelvev i taket-
-og skitne kjellervinduer.
Jeg hadde arrangert små bord der. Små tablåer av tre.
Jeg gjorde eksperimenter.
Jeg ville se hvordan frukt så ut etter lang tid. Hvordan den råtnet.
Jeg hadde noen døde fugler og en mus innpakket i plast-
- og andre ting jeg hadde samlet sammen.
Jeg ville dele det med far, så jeg tok ham med ned i kjelleren.
Lyset var dunkelt. Vi så på tingene, og jeg fortalte om dem.
Han så på tingene. Da vi gikk opp trappa igjen, -
- gikk jeg foran. Jeg smilte for meg selv-
- og var glad for at han hadde sett det.
Jeg snudde meg med et smil idet vi gikk opp trappa, -
- og så et uttrykk av ubehag i fars ansikt-
-som han skjulte for meg.
Vi satte oss i bilen igjen og kjørte tilbake til jernbanestasjonen.
Det var i bilen på vei tilbake til stasjonen-
- at han sa: "Dave." "Ja," sa jeg.
"Jeg tror ikke du noen gang bør få barn."
Han var bekymret for meg.
Jeg følte ikke at det var noe å være bekymret for-
- men jeg skjønte godt hvorfor han sa det.
Han misforsto eksperimentene mine-
- og trodde de var uttrykk for noe djevelsk-
- hos en mann som trengte profesjonell hjelp, -
-både mentalt og emosjonelt.
Det ironiske ved det var-
- at verken jeg eller far viste det, -
- men Peggy var gravid på det tidspunktet.
Så det var interessant.
JENNIFER OG PEGGY LYNCH
Jeg begynte å lage en splitscreen-film.
Det skulle være Mary Fisk som danset på ene tredjedelen av skjermen, -
- og en animert film på de resterende to tredjedelene.
Jeg jobbet med animasjonen i to måneder.
Jeg hadde 30 meter film i kameraet.
Jeg hadde ikke så mye teknisk peiling-
- men jeg tok ut filmrullen og leverte den til framkalling.
Et par dager etter fikk jeg den tilbake. Jeg sto i døråpningen-
- fordi jeg åpnet døra for å få sollys.
Jeg ville se begynnelsen, for å være sikker på at alt var i orden.
Jeg rullet ut litt film. Bare snø, så jeg rullet ut litt mer.
Da gikk det opp for meg at hele rullen var spolert.
Peggy husker det sånn at jeg ble veldig sint.
Men på en merkelig måte-
-var jeg ikke særlig sint, -
- for jeg fikk åpenbart en idé til noe annet.
Jeg ville lage film og animasjon på én gang, og så lagde jeg "The Alphabet".
Uhell eller ting som går galt kan føre noe bra med seg.
Det kan føre noe bra med seg.
Når man har full kontroll på ting og ikke er åpen for...
Strenge grenser kan være ødeleggende.
Noen ganger må man lage masse rot og begå store feil-
-for å finne det man søker.
Rett etter at "The Alphabet" var ferdig, -
- det må ha vært umiddelbart etter, flyttet vi til Poplar Street 2416.
Det må ha vært på det tidspunktet at vi kom i pengeknipe.
Jeg sagde ved i spisestua.
Det var-
-som om frihetens sødme forsvant.
Men jeg elsket å sage ved. Det var siste frikvelden min.
Jeg skulle begynne i ny jobb.
Der skulle jeg stille fem dager i uka.
Da jeg jobbet i trykkeriet til Rodger LaPelle-
-var Jennifer tre-fire måneder gammel.
Jeg hadde søkt om et stipend fra American Film Institute.
Vinnerne i første gruppe ble kunngjort, og da jeg leste navnene deres, -
-visste jeg at jeg ikke ville få.
Alle sammen var kjente navn, regissører av undergrunnsfilmer.
De hadde imponerende CV, så jeg ga opp.
Eller jeg ga ikke opp, men jeg hadde ingen tro på det.
Så jeg tok meg jobb på trykkeriet.
Philadelphia var allerede i ferd med å suge gleden ut av meg.
Philly var tristhet og frykt.
Jeg hadde nesten ikke tid til å male, -
- men Rodger ga meg 25 dollar for å komme og male om lørdagen.
Og så betalte han meg for å trykke. Det gjorde at vi klarte oss.
En dag et par måneder senere sa jeg til Peggy:
"Ring hvis det skjer noe spennende. Jeg ringer om det skjer noe."
Så dro jeg til trykkeriet.
Den dagen fikk Peggy først en telefon.
Telefonen ringte, og Roger kom smilende ned-
-og sa det var til meg.
Det var George Stevens og Tony Vellani som ringte.
De sa: "David, vi har den glede å kunne fortelle deg-
- at du er tildelt et stipend fra American Film Institute."
Det var...
Det var en telefon som forandret livet.
Jeg hadde lagd en slags montasje hjemme.
Og når jeg lagde film, hadde jeg masse værelser jeg kunne bruke.
Jeg filmet kun et par scener utenfor. Det var helt perfekt.
Tony Vellani kom til Philadelphia med toget-
-og vi filmet "The Grandmother".
Tony flippet ut.
Jeg kjørte ham tilbake til stasjonen.
På veien sa han:
"David, du skal til Center for Advanced Film Studies i Los Angeles."
Kutt ut, da.
Jeg følte nesten jeg hadde dødd og kommet til himmelen da han sa det.
Jeg hadde sett brosjyren med bilder av bygningen og alt som foregikk der.
Jeg tittet i brosjyren og drømte om det stedet.
Og nå var det en som sa at han ville hjelpe meg å komme inn der.
- Vil du ha en rund kake? - En rund kake.
En kake med lys i. En hotdog?
Der er babyene, og der er kjeksene til babyene.
Jeg trodde at alt ville være slutt når jeg ble gift.
"Det er slutt."
På en måte er livet ditt slutt.
Men det var faktisk det beste som kunne skje meg.
Det skjer ting i livet-
-som kan få deg i gang.
Jeg tenkte ikke over hvor jeg skulle dra hen om jeg ikke var i Philly.
Men det så ut som jeg skulle dit.
Det var jo bare å pakke og flytte, det store huset var jo også litt mye.
Men det var slett ikke fordi jeg hadde det elendig.
Det var bare... Det virket...
Nei, det var ikke elendig.
Det var bare...
Jeg aner ikke hva som hadde skjedd om jeg ikke hadde fått det stipendet.
Vi kjørte dit, og ned Sunset Boulevard-
- og ned San Vicente og parkerte den store kjerra.
Næste morgen var den første morgenen jeg opplevde californisk solskinn.
Sprøtt. Jeg sto på gata og så opp på sola. Det var utrolig.
Det var som om det...
Som om det trakk frykten ut av meg.
Tenk å komme fra Philadelphia og den verdenen der, -
-til Los Angeles-
-og bli vist hvor man skal gå på skole.
I en praktbygning med 55 rom på en bakketopp-
-i det beste strøket i Beverly Hills.
Jeg fikk oppsynet med stallen.
Ingen andre ville ha den. Den sto bare der.
Og så fikk jeg den.
Det var helt utrolig.
For en fantastisk gave.
I fire år hadde jeg stallen.
Jeg kunne bygge der, bo der, spise der. Det var fantastisk.
Vær så god.
Spill den, Fred.
Jeg elsker å være i det lunet. Noen ganger satt jeg på settet om natta.
Jeg jobbet, og jeg kunne forestille meg en hel verden utenfor-
- som ikke fins, men nettopp en sånn verden ville det være.
Rundt meg lå fabrikkområdet.
Jeg forestilte meg det, og det var så virkelig.
Noen ganger regnet det, og jeg hørte regnet.
Jeg satt der i rommet, -
- og jeg visste hvordan gatene så ut der ute. Og kafeene.
Det var veldig mørkt og røykfylt og...
Fabrikker og digre industriskorsteiner. Ild og røyk og stål.
Og hjem med små broderier og polstrede stoler.
Varmt inne, og lekke rør.
Alt sånt.
Jeg ble skilt fra Peggy-
-og bodde i stallen.
Broren min var på besøk i Riverside.
Broren og faren min ville snakke med meg. Jeg satte meg ned.
Jeg kan huske at det var mørkt i stua.
De ville at jeg skulle slutte med film-
-og få meg en jobb.
Jeg hadde jo et barn, og det ble jo aldri noe av de filmgreiene.
De syntes det var bortkastet tid. Den slags.
Og jeg følte meg truffet. Veldig.
Fordi de ikke skjønte det.
Jeg kunne ikke fatte at de sa sånt til meg.
De mente det inderlig.
Jeg gikk ut av stua. Søsteren min var på soverommet. Jeg begynte å grine.
Men det var...
Det var en situasjon-
-der jeg absolutt ikke ville gjøre det.
Jeg vil gjerne-
- at uttrykket i Henrys ansikt skal være ekte.
Det føles som om han er her.
Uttrykket i Henrys ansikt når han skal skjære seg et stort stykke.
For meg var "Eraserhead" en av mine beste-
-og lykkeligste filmopplevelser.
Jeg elsket den verdenen, -
- der jeg kunne ha mitt eget lille sted-
- der jeg kunne bygge alt, slik at det ble akkurat slik jeg ville ha det.
Det kostet nesten ingen ting. Det tok bare tid.
Det var simpelthen helt nydelig. Alt sammen.
MØRKE, DYPT MØRKE
OG PRAKT OVERALT
DET VAR I RØTTENE OG UNDER
OG ET TRE VOKSTE FRAM
OG SÅ ET HUS MED STJERNER OVER
I HUSET EN MANN MED ØYNE Å SE MED OG LANGE, UTSTRAKTE ARMER
HAN SÅ PRAKTEN OVERALT
OG DA HAN SØKTE UT I DET DYPE MØRKET
SÅ HAN SEG SELV