Весь карнавал він намагався виграти для мене одного з тих великих ведмедиків.
Витратив усі гроші, але все промазав.
ПРИБЛИЗНО ВІСІМ РОКІВ ТОМУ
Він отримав лише отакий ось утішливий приз.
І я тоді подумала: "Може це він - мій утішливий приз?"
Я переїжджаю до Нью-Йорку, щоб вчитись у коледжі та здійснити свої мрії,
а він грається у відеоігри та хоче зробити тату на пенісі.
Тому я просто сказала:
"Можливо, нам варто розійтись".
Я очікувала, що він відповість: "Ні, Люсі, я не можу без тебе жити!"
Але натомість він сказав: "Можливо, ти права".
І це був кінець.
Тепер все, що залишилось від нашого кохання, - сумна качечка за друге місце.
Та усі його матеріальні надбання.
Люсі, це його зубний місток?
Він, зазвичай, виймав його, коли ми цілувались або їли.
Це мої найкращі спогади.
Він йому потрібна. У нього неправильний прикус.
Не слухай Аманду.
Твоя колекція незвичайна та мила. Тебе можна назвати антропологом.
Саме так, Надін.
Я, наче Русалонька, живу у печері, у якій повно сувенірів.
- Цілком нормально бути сентиментальною. - Сентиментальною?
Сентиментальними ми були десь у 12 років. А це вже серйозна дурня.
Велосипедна шина?
Це взагалі токсичне сміття.
Якого біса?
- Це використаний презерватив? - Він не використаний, він в упаковці.
Великі сірники, стара... фішка з "Монополії" у вигляді наперстка?
Це вже інше.
Це не його.
Вибач, Люсі.
Гаразд. Традиція розриву стосунків.
Пропоную дочекатись біля крамниці з алкоголем когось, хто купить нам вина.
Та випити його крізь жувальні цукерки "Твізлерс".
- Так! Ходім! - Гайда!
Зажди, а це ключі від його машини?
Дир-дир-дир, стерво.
СЕЛЕНА ГОМЕС ТЕАТР ГРАМЕРСІ
Люсі, ми йдемо.
Люсі, гайда!
Люсі!
НАШ ЧАС
- Знайшла. - Що це таке, "Сірі сади"?
Список гостей на відкритті виставки Месароша у галереї сьогодні ввечері.
Якби я його загубила, Ева б здерла з мене шкуру живцем.
Годі тобі, не може вона бути настільки поганою.
Вона жахлива. Ева Вульф - найбільш впливова галеристка Нью-Йорку.
Як твій адвокат я прошу тебе заспокоїтись.
Ти - не адвокат. Ти лише вчишся на юридичному.
Хай там що, я зможу захищати себе, коли вб'ю Джефа.
- Я кохаю тебе. - Можливо колись...
наші шляхи знов перетнуться.
Погляньте на цю маленьку красунечку. Вона не уявляє, що належить до виду, що зникає.
Ти ж збиралась одружитися на Юлії, щоб вона отримала грін-карту?
У долі для нас інші плани. Можливо, ми зустрінемось в іншому житті.
- А вона про це знає? Боже мій! - Про що? Що я вірю у реінкарнацію?
- Я знала, що так і станеться. - Знаєш, що ще мені подобається у Максі?
Прошу, скажи нам. Чекаємо, затамувавши подих.
Не зважай. Вона ненавидить веселощі та конфетті.
Надін, я вже п'ять разів це казала. Конфетті це сміття, яке падає з неба.
Макс - дорослий чоловік. Вчора я поїхала до нього у Вест-Віллидж.
Що?
І він приготував мені вечерю з того, що було у нього в холодильнику.
- У нього є холодильник? - Що?
І знаєте, що ще у нього є? Книжки для кавового столику.
Тобто у нього купа грошей.
І я не чую, як його сусіди по квартирі займаються сексом, бо їх просто немає.
Ви ж користуєтесь тими протишумовими навушниками, що я вам дала?
Вони не допомагають. Ти стогнеш дуже голосно.
- Пробачте. - Не можу повірити, що він обрав мене.
- Якось це нелогічно. - Жартуєш?! Ти справжня богиня.
Ви більше ні з ким не зустрічаєтесь? Ви вже пара? Ви це обговорювали?
У цьому немає потреби. Я задовольняю його в усіх сферах. Чого ще йому бажати?
Не кажи дурниць.
Коли ми з Джефом зробили це вперше,
я сказала йому, що каструю його, якщо він навіть заговорить з іншою жінкою.
Гаразд. Пересвідчусь сьогодні.
Після того, як справлю враження на Еву та розважусь у безкоштовному барі.
Це буде найкращий вечір у моєму житті.
Зазвичай, так кажуть у фільмах жахів, перш ніж підхопити герпес та вмерти.
Я йду на роботу.
Ні.
Маленький сувенір. Це було весело.
- Плати гроші. Вони ще досі разом. - Так.
Збережу на потім. Приходь пошукати.
Вона здається такою щасливою.
МИНУЛО ДВАНАДЦЯТЬ ГОДИН
Якого...
- Перепрошую. Чи не могли б ви... - Дозвольте сісти.
Що ви робите? Будь ласка, не треба.
- Привіт. Таксі для Люсі? - Чому ви сідаєте? Ні.
Служба Ліфт. Адольфо на сріблястому "Пріусі".
- Я не... - Декатур-стріт, 7023. Поїхали.
Справді? Ви серйозно? Це приватний автомобіль.
- Приватний водій для кожного. Розумно. - Ні, ні, ні.
Це девіз "Убер". І я казав не так. Будь ласка, можете вийти з моєї машини?
Я позначила опцію "тиша у салоні".
- Слухайте, Адольфо, я... - Адольфо?
Я з задоволенням вислухаю вашу історію якимось іншим разом.
Але у мене був найгірший вечір у моєму житті, і я просто хочу додому.
Куди вам?
Декатур-стріт, 7023.
У вас є шнурок для програвання аудіо з телефона? Або просто увімкніть "Хот 97".
Гаразд, а як склався ваш вечір? Гарантую, що точно не гірше за мій.
Адольфо, бачите цю краватку дорослого чоловіка?
Вона належала Максу, і це практично усе, що залишилось від нашого кохання,
бо цим вечором він перевернув усе моє життя догори дригом.
А починалось все геть інакше, Адольфо. Геть інакше.
Я була щаслива. Доросла, а закохана наче мала дурочка.
ВУЛФ
Це мій улюблений час.
Напередодні виставки, коли усі картині вже розвішані.
Наче ми потрапили у магазин іграшок, де все готово до Різдва.
Мило. Але Ева повертається сьогодні, і нам ще потрібно зробити дуже багато.
Я так її люблю, що аж живіт крутить.
Це вона відкрила світу фото Сінді Шерман.
Організувала першу персональну виставку Баксії. Хочу бути схожою на неї.
Я в захваті, що плачу вам гроші, аби ви могли поспілкуватися.
Макс, сьогодні вдень у нас зустріч з Марлен Дюма.
Кажуть, що вона посварилась із Цвірнером.
Стратегічна нарада у моєму офісі.
Закрий свого рота, людина. Це тобі не личить. Вище щелепу.
Зачекай, містере сексуальний директоре галереї?
Хочеш підказку щодо Марлен Дюма? Зосередься на її ризикованих творах.
Я читала, що вона віддає перевагу картинам, які її бентежать.
Ти моя улюблена секретна зброя.
Боже, завдяки тобі я стаю кращим, ніж є.
- Зажди, він дійсно так і сказав? - Це був комплімент.
Я впевнений, що перше правило компліменту - не згадувати самого себе.
- Не перебивай. Я розповідаю історію. - О, вибач. Я думав, що це моя машина.
Що ж, як я казала, ми були дуже обережні на роботі.
- Ніхто нічого не підозрював. - Що відбувається між тобою і Максом?
Чим я можу допомогти, Гарвард?
Може, в мене немає стосунків,
немає кохання мого життя, немає друзів, якщо це важливо,
але в мене є очі.
Добре, тобі просто немає що робити.
На третьому курсі у Гарварді я вивчала гендерні відносини...
Я так і знала.
...а саме соціальні очікування у житті жінок.
І, на мою думку, ти підсвідомо принижуєш себе, аби лише сприяти його підвищенню.
- Класичне "зведення на трон". - Схоже, вона дійсно розумна.
Тож цим вечором в нашій галереї було викриття виставки,
і я була абсолютна впевнена в успіху.
Дякую.
Ще!
Ти маєш стримувати себе. Свято святом, а ми тут на роботі.
Заспокойся, суддя Джуді, я лише намагаюсь трошки розважитись.
- Цьому тебе у Гарварді вчили? - Так. Це курс загальної просвіти.
- Класний курс, схоже. - Не тільки класний, але й корисний.
Ти бачила Макса сьогодні?
Схоже, д-р Амелія повернулась з Парижу.
Що? Про що ти кажеш?
Я? Я не знаю. Я ж не вмію розважаться.
Вибач, що не мала змоги вчитись у вищих універах.
Не могла вдавати, що займаюсь греблею.
Подай на мене до суду.
Макс ніколи і слова не казав ні про яких сексуальних докторів
та про енергетичного вампіра з Гарварду,
тому я не могла їй дозволити дістатись до мене.
- Вітаю... - Ева.
- Ти. - Вітаю, ви теж чудово виглядаєте. Богиня.
Я - не одна з тих сучок, які відбирають можливості у жінок.
- Це... Це дуже приємно чути. - Тому даю тобі можливість.
Що?
Макс має виступити зі вступним словом. Піднімись на сцену. Представ його гостям.
Якщо чесно, я випила кілька чарок текіли. Не думаю...
Я - не твоя подружка. Роби, що сказано.
Я вже була п'яна, а оскільки боюсь виступати на публіці, то я додала ще.
Добрий вечір, пані та панове, та ті, хто не обрав собі традиційні гендерні ролі,
що були продуктом патріархального суспільства.
Хіба я не права?
Пробачте.
Я тут, аби представити вам Макса Вора, директора нью-йоркської галереї "Вульф".
Макс приєднався до команди Вульф у 2014 році.
А де я була тоді?
А я тобі казала.
Чорт забирай. Гаразд.
Питання до усіх.
Відколи зустрічатись лише з однією людиною стало некруто?
Тому що я не розумію.
Джейн Остін не писала про полігамію.
Ні в якому разі. У неї був роман "Емма". А не "Емми".
Ми живемо у дуже брудні часи. Люди постійно брешуть одне одному.
- От лайно. - Я знаю,
що залишилось лише десять років, як ми усі потонемо через танення льодовиків,
але я присягаюся, що самим цінним ресурсом є не озон.
Ні! Насправді, це чесність!
- Пробачте. Послухай, Люсі... - Де вона? Ні, ні, ні, сер.
Тримайтесь подалі. Я у нормі. Так. Це...
Ти...
Люсі?
Люсі, я знаю, знаю.
- Я знаю. - Хто вона?
Це Амелія. Моя колишня. Все складно.
Гаразд, Люсі, послухай. Ти справжнє диво.
Ніколи не використовував це слово, але для тебе воно підходить. Ти весела.
Але в житті ми граємо геть різні соціальні ролі.
Мені 35 років. Мені потрібно знайти... супутницю.
І це... не я?
Це паршиво.
Ева не бажає, щоб ти приходила завтра.
Правильно. Це мило з її боку.
Вихідний мені не завадить. В мене, імовірно, струс мозку.
Ева хоче, щоб ти не поверталась...
ніколи.
То я звільнена?
Якщо чесно, думаю тобі буде краще подалі від нього.
Я приїхала до Нью-Йорку, щоб відкрити власну галерею,
а не можу протриматись на роботі навіть на посаді асистентки.
Мені каюк.
Алло?
А, гаразд.
Вибач, Адольфо.
Так. Ні, я скасую.
Добре.
А ти - не Адольфо? Хто ти такий?
Мене звати Нік.
Що? Нік, ти підвіз мене додому? Ти при своєму розумі?
Який у тебе був план? Збирався...
Що саме? Послабити мене випарами фарби, а потім вирубити бейсбольною битою?
Залишити помирати?
Я зробив тобі послугу. В мене теж був поганий день.
Боже мій.
О Боже мій. Боже, тут замкнено!
- Ні, ні. - От лайно. Тут мені і кінець!
- Дай сказати? - Допоможіть! Допоможіть!
- Допоможіть, будь ласка! О Боже мій! - Двері не замкнені.
Гаразд. Добраніч. Дякую.
- Вона каже: "Я не читаю книжок". - Боже, Надін, припини зустрічатись...
- ...з гарненькими невігласками. - Але з них виходять найкращі аксесуари.
Так, але ключем для кохання на все життя є спільні цінності.
Я всіх ненавиджу, і хочу щоб вони вмерли.
Так само як і Джеф. Ось чому ми разом вже шість років.
Ви разом, бо Джеф завжди мовчить.
Так, але він оживає, коли ми займаємось коханням.
Макс мене кинув.
І мене звільнили.
Я не можу повірити, що все скінчено.
Це крабова котлетка?
- Все буде добре. - Ні, не буде.
Це...
Так. Все буде просто чудово.
Я не можу так жити. На нас напишуть скаргу через запах.
Тобі відомо таке відчуття порожнечі?
Ні.
- Ось. - У моєму ліфчику?
Ні. Глибше. У серці.
- Боже. - У людей тут знаходиться серце.
Спробуй бути чутливою.
Люсі.
Ти сьогодні збираєшся вставати з ліжка?
- Я зайнята. - І що ти робиш?
Ця жінка вчить мене, як заплітати волосся у французьку косу.
Але це неможливо. Позбавте себе від цих мук.
Ти три тижні лише займалась мастурбацією та заплітала волосся?
- Вібратор ніколи не розіб'є моє серце. - Пропоную бути сексуально-ліберальними.
Три дні оргазмів - це не природно. Спитай у Джефа.
А Джеф тут?
Джеф? Агов! Що ти робиш?
Ти не можеш налагодити гарні стосунки, бо страждаєш за тими, що вже у минулому.
Вона має рацію. Ти живеш минулим.
Так. Тому ще минуле сповнене спогадів про щасливі моменти.
В одну хвилину ти для когось усе, а в наступну він чи вона тебе вже забули.
Як так можна?
Спитай у Надін. Вона постійно кидає різних сучок.
- Я не така. - Надін.
- Не роби цього. - Ось так.
Стій! Ні! Аманда, зупинись.
Припини це! Годі!
- Ні! - Будь ласка, не треба!
Мені потрібні ці речі. Гаразд? Повір, що так треба.
Ми бажаємо тобі кращого. Ми турбувались за тебе.
- Ти сидиш наче сич надута у цій кімнати. - У халупі.
Позбавитись від речей - не значить позбавитись від спогадів.
- Марі Кондо каже... - Ми не згадуємо її у цьому домі.
Ці речі не можна просто так викинути на звалище.
А що? Ці речі випромінюють радість?
- Вони випромінюють радість? - Так. Авжеж. Багато радості!
- Серйозно? - Так.
Позбався хоча б від пам'ятних речей своїх колишніх. Поверни їх.
- Що? Отак подзвонити їм несподівано? - Так.
- Сьогодні буде день поминання минулих. - Добре.
Гаразд. Але лише декілька речей.
Тільки не цю.
Так, Люсі, я не... Не думаю, що я можу це взяти.
У тебе ж під ліжком є коробка, де ти зберігаєш речі від минулих стосунків?
Так, є. І в мене навіть залишись одна чи дві від наших стосунків, але...
Що?
Твоя колекція схожа на...
Це збочення.
Я не можу бути з тою, кому потрібно запам'ятовувати кожну секунду кожного дня.
Не кажучи вже про твою кімнату. Тобто, коли я у тебе залишався на ніч,
це було схоже на секс у мавзолеї.
- Впевнена, у когось це є в списку бажань. - Я не...
Ми розійшлись через мої речі?
Не зовсім так.
Гадаю, ми могли б з цим впоратися, але більшість з тих речей - просто мотлох.
Мотлох? Що? Позаду тебе ціла полиця різного мотлоху.
Це належало моїй матері.
Значить тепер ти розумієш. Я права?
Ні. Вона була колекціонером. А в тебе - мотлох.
Це безглуздя. Буквально ніхто мене не розуміє. Тому я піду своїм шляхом.
Гаразд. На цьому все?
Ні. Ще не все. У вас є вакансії на роботу?
Навіть після того як вона кинула мене...
Я все ще їх зберігаю.
Це контактні лінзи. Погоджуюсь, це трохи бридко.
Нік, Маркос.
- Треба додати. - Як звичайно?
- Так, зроби потрійний. - Поганий день?
Так. Повідомлення про виселення.
- Я не бачу тут нічого жахливого. - У нас тридцять днів до відкриття.
Можемо втратити усі наші засоби для існування.
Не знаю, як я буду годувати свою вагітну дружину,
але крім цього все досить добре.
Фактично це повільна смерть. Ласкаво прошу до готельно-ресторанного бізнесу.
Ти що, азіатській Гордон Рамзі? Чому ти це сказав?
- Забирайся звідси. - Гаразд, я піду.
Треба пояснити моїй вагітній дружині, що за два тижні у нас закінчяться гроші.
- Я буду тобі платити. - Знаю, що будеш.
- Ти моя рідна душа. - Прощавай.
- Бувай. - Бувай, малий Кімчі Тако.
- Прощавай. - Побачимось.
Прощавай. Не торкайся мене. Хтось знає, де найближчий міст?
Тобі тут сподобається. Побачиш, тут гарний шеф-кухар.
Все добре. Я лише поговорю.
Так.
Гаразд.
Ти зможеш. Добре.
Дякую.
Перепрошую. Чи можу чимось вам допомогти?
Привіт, красуня. Гарна сукня. Я просто зустрічаюсь тут з другом.
- З яким другом? - Ось з цим. Ось там. Це мій друг.
- От лайно. - Цей хлопець помітив вас і сховався.
Ні, ні. У нього просто меню впало.
- Я поговорю з ним лише п'ять хвилин. - Пробачте. Не можу вам цього дозволити.
О, привіт. Я знаю цього хлопця. Адольфо-Нік. Як справи, чувак?
- Привіт. - Ти її знаєш?
- Це довга історія. - Пані, я вимушена попросити вас піти.
"Пані"? Ми ж з тобою одного віку. Розслабся.
- У вас з собою сміттєвий пакет. - Так.
А ти на життя заробляєш тим, що кажеш людям, де їм сісти. І сукня розстебнулась.
Заберіть руки від мене! Якого...
- Ти так багато для мене значиш. - Відпустіть мене!
- Добре. Можеш мене відпустити. - Це найшаленіша поведінка, що я бачив.
У мене все було під контролем, доки ти не втрутився.
Якимось дивним чином ти постійно усюди з'являєшся. Переслідуєш мене?
А я думав, що ти підшукуєш слова, щоб подякувати.
І тоді б я відповів: "Нема за що".
Я Люсі.
Впевнена, що ти зачарований.
З тобою все добре, Люсі?
- Так, так. Ні, я в нормі. - Добре.
Просто обдумую, що сталося. Зачекай.
Агов! Алло! Що?
Ти щойно силою витягнув мене і тепер залишиш саму на вулиці?
Гей! Ти вдарив її? Ти щойно вдарив її?
- Ні, ні, ні. - Ні.
Я бачила, що сталось. Ти щойно вдарив її.
- Ні. - Гаразд. Ти крутий, чуваче!
- Вдарив жінку. Як гарно. - Ні, ні, ні.
- Я не бив її. - Це я винна.
Ти ні в чому не винна.
Бути жінкою, це наче кожен день жити у такому фільмі, де тобі ніхто не вірить.
Але сьогодні не такий день, бо ми сьогодні ми його відлупцюємо.
- Нападай на мене! - Насправді...
- Ну ж бо! - О, ні.
- Боже! Чорт забирай! - Нападай на мене!
Це все через тебе.
Мені дуже шкода. Треба прикласти льоду.
У мене є ідея. Чому б тобі не залишити мене у спокої?
Ні. Це ж ким треба бути, аби залишити тебе самого у важкий момент.
Так. І я вважаю тебе саме такою людиною.
Ні. Я хороша.
Якби ми були ближче знайомі, ти би геть втратив від мене розум.
Чудово. Машина була прелюдією. Ось де ти хочеш вбити мене насправді.
- Але це ж ти за мною йдеш. - Що? Ти живеш тут незаконно?
- Схоже на те. - Робочий на будівництві?
- Час від часу. - Ми граємо у "Двадцять питань"?
- Якщо тобі так треба знати... - Треба.
Це старий будинок волонтерської установи, що я перероблюю у бутік-готель.
- Що? Ти серйозно? - Так.
Ласкаво прошу до готелю "Хлоя".
Я будую готель, який би нагадував ті місця, що я полюбив,
коли переїхав до Нью-Йорку.
Такі затишні місця, які існують лише тут.
Але я витратив п'ять років життя,
та, як бачиш, усі гроші до останньої копійки. І тепер все валиться до біса.
То що ти будеш робити?
Схоже, непогано виходить. Це має стати вестибюлем?
Ти відразу усе підмічаєш.
А що має бути нагорі?
Це другий етап. Зараз не маю коштів, щоб його починати.
- Все ще болить? - Так. Трохи.
- Чекай. Ти неправильно робиш. Дай мені. - Як можна це зробити неправильно?
Не можна, щоб лід торкався шкіри. Треба чимось огорнути.
Добре. Вип'єш віскі?
Так, не відмовлюсь.
Класно вона тобі вмазала, правда?
Так. Дуже класно.
Ось. Це заспокоїть те, що тебе турбує.
Тобто віскі це знеболююче, що подарувала нам сама матінка-природа? Так, по-твоєму?
Що привело тебе сюди, Люсі?
Боже.
Кавоварка?
- Не занурюйся глибоко. - І шкарпетка.
- "Кіт у капелюсі". - Добре.
- Так. - Боже. Це накладні нігті на ноги?
Ти побачив вже достатньо. Так.
- Я збираюсь... - Боже мій.
- Дякую, що заглянули. - Я зрозумів. Ти песимістка.
Це найгірше, що мені казали за все життя.
Ти збираєш ці речі, очікуючи, що твої стосунки все-таки закінчяться.
- Ні. - Це ненормально.
Ні, ти помиляєшся. Вони уособлюють свято спогадів.
- Ти - збирачка мотлоху. - Ні, це - не мотлох.
- Збирачка мотлоху! - Забери свої слова назад. Припини!
Ти хочеш зберегти докази, що колись в тебе були стосунки.
Боїшся, що забудеш хлопців, з якими ти зустрічалась?
Я не маю тобі поясняти свої вчинки.
А як щодо тебе? Ти ніколи не залишав нічого від минулих стосунків?
Ні. Я мінімаліст.
Усі мої речі можуть помістись у рюкзак.
Коли почнеться зомбі-апокаліпсис, я миттю зберусь.
Чудово. Ти один з цих...
Так. Один з...
- Один з кого? - Ну, знаєш.
"Я вовк-одинак. Мені ніхто не потрібен".
Але насправді ти просто боїшся показати, що у тебе на серці.
Так. Усі або живуть, або розчаровуються та помирають.
Гаразд, м-ре Роджерсе. Не можу дочекатись нового шоу "Становлення нації".
Дуже смішно. Що збираєшся робити з цими речами?
Хороше питання.
Коли кохання зруйноване, то як зберегти його руїни?
- Може просто залишиш їх тут? - Що? Ні.
- Погоджуйся. - Ні, не можу.
- Просто відпусти. - Ні, ні. Все добре.
- Авжеж. Все буде добре. - Добре.
Це...
Дивись. Це цвях. Ідеально вбитий.
Поглянеш?
Виглядає непогано.
Наче картина у галереї.
"Галерея смутку".
Більше схоже на "Галерею розбитих сердець".
У тебе є маркер?
- Що? - Якщо в тебе є маркер, я просто...
- Ні, немає. - Будь ласка. Дай.
- У мене чудова ідея. - Нащо він тобі треба?
На мене зійшло натхнення. Дозволь мені самовиразитись.
Тільки швидко.
Гаразд.
Авжеж. Малюй на стіні.
ГАЛЕРЕЯ РОЗБИТИХ СЕРДЕЦЬ ЗАЛИШТЕ СВОЄ РОЗБИТЕ СЕРЦЕ
Дякую, що дозволив мені самовиразитися.
Завжди радий.
Зачекай. Тут є система безпеки?
Тут взагалі є охорона?
Ти стурбована, що хтось влізе у мій недобудований готель
та поцупить краватку твого колишнього хлопця?
Ні. Бо цього ж не станеться, правда?
- Ні, цього не станеться. - Ні.
Ти маєш рацію. Я маю це залишити тут.
Так. Я можу це залишити.
Це буде добре. Я... Я її тут залишу.
Ні. Насправді, я не можу... Ні.
- Що? Ти дивишся на мене. - Не дивлюсь. А що?
- Вибач. Просто це вже стає дивно. - Все гаразд.
Ні, я... Я піду. Але я... Бувай.
- Бувай. - Він був моїм коханим у школі.
А потім він переїхав в інше місто, і ми втратили зв'язок.
Якщо курити занадто багато трави, то тобі не передзвонять.
Чоловіком він був би жахливим.
Я примусила свого чоловіка надягати це, коли ми...
Люсі? Крихітко?
З тобою все гаразд?
Може спробуєш знайти роботу?
Наближається тиждень мого народження,
і я чекаю на ретельно обраний та дорогий подарунок.
- Тижня народження не буває. - Це тиждень, коли в тебе день народження.
Ти - не королева у XVI сторіччі.
Ти не можеш зробити вихідними багато днів,
щоб відсвяткувати твоє особисте свято.
А пам'ятаєш, як ми грали у "Монополію"?
Мені потрібна карта "Звільнення з в'язниці".
Хай там що, вчорашній вечір був жорстоким.
Я би хотіла поговорити з тобою щодо цього.
Бувай.
Люсі.
Нік?
Можна увійти?
Ні, ні, ні. Люсі померла.
І як це сталося?
Їй відірвало голову на американських гірках.
Як прикро. У неї була досить гарненька голівка.
І ти не носиш штанів.
Штани. Ні. Не ношу.
Шнурки у пакетику?
Вперед. Засуджуй мене.
Ніяких засуджень.
- Зажди. Що ти тут робиш? - Хочу тобі дещо показати. Гайда.
- Як ти сюди потрапив? - Твої сусідки пустили мене.
От сучки.
Гаразд. Тобто ця мапа була тут, коли ти прийшов вранці?
- Так. - І хто міг її залишити?
Може робочий, кур'єр служби доставки
або одна з твоїх багатьох особистостей.
Це дивовижно!
Існують такі ж люди як я, яким потрібно звільнитись від минулого та жити далі.
Добре. Можеш забрати ці речі та жити далі.
Ніде не існує нічого подібного. Я би хотіла, аби хтось зробив це для мене.
Галерея розбитих сердець може надати велику послугу суспільству.
Ні, це мій готель.
Це не якесь бюро знахідок для зациклених збирачів мотлоху.
- Кажу ще раз. Я не збираю мотлох. - Збираєш.
Ні. Ми це вже обговорювали.
О, це місце поклоніння колишнім, про яке ти розповідав?
Я не називав... Я...
- Це точна цитата. - Я цього не казав.
Люсі, це мій друг Маркос.
Привіт. Боже мій. Ми вже стали друзями?
Це пояснює, чому я безкоштовно роблю для тебе бар.
- Ти можеш не... Не слухай його. - Дружба. Рабська праця.
Я хресний батько його дитини, яка ще не народилась.
Ні, він лише добивається посади хресного батька.
Поворот сюжету: шансів у нього мало. Це якби у мене спитали.
Ти б хотіла, аби цей чоловік був твоїм духовним провідником?
Ні. Хіба що провідником у потязі.
- Я права? - Непоганий жарт.
Вона мені подобається. Гайда працювати.
- Добре. - Приємно познайомитись.
Заждіть. Чекайте, чекайте.
Я можу допомогти. Я...
Я можу допомогти з готелем в обмін на місце для розміщення галереї.
- Ні. - Так, я можу допомогти.
Я можу... фарбувати. Можу шити. Можу класти плитку та заливати цемент.
- Хіба це... Це вже щось. - Точно.
Цього не буде.
Це схоже на безкоштовну робочу силу а тобі, Ніку, такий варіант подобається.
Дійсно. Погоджуйся.
- Ну ж бо. - У тебе ще немає плану на балкон.
Я казав, що маю план на балкон. Казав, що це буде другий етап.
Перепрошую, балкони справді важливі.
- Він це знає. - Вони необхідні.
- Що відбувається? - Двоє людей знайшли спільну мову.
- Може, це дружба до скону. Я не знаю. - Налагоджуємо контакт. Ми ж друзі?
Авжеж, але не будемо поспішати.
- Добре. - Це хороший початок.
- Ненавиджу вас обох. - Тобто ти погоджуєшся?
- Ні, ні. - Так, чорт забирай.
Певна річ, ми можемо скористатись допомогою. Починай завтра о сьомій ранку.
І візьмеш нам кави, гаразд? Розумієш, треба оплачувати рахунки.
Нам дуже подобається вівсяне молоко, але мигдалеве теж згодиться.
Чи соєве. Вибери на свій смак. Але не справжнього молока.
- У нього дуже чутливий животик. - Добре, гаразд. Може...
Синдром роздратованого кишечника. Це так незручно.
- Це дійсно існує. - Припини це.
- Розкажи мені ще про його животик. - Цього не буде. Немає ніякого животика.
До побачення.
- Чувак. Що? Ні. - У нас тридцять днів. Допомога потрібна.
МИ ПЛАНУВАЛИ ПОДОРОЖ
Я ВІДКРИВАЮ ГАЛЕРЕЮ РОЗБИТИХ СЕРДЕЦЬ
У КОЖНОГО З НАС ЗАЛИШИЛИСЬ СУВЕНІРИ ВІД МИНУЛОГО КОХАННЯ.
ПЕРЕТВОРІТЬ СВОЮ ІСТОРІЮ ВТРАЧЕНОГО КОХАННЯ У ВИСОКЕ МИСТЕЦТВО.
Пожертвуйте пам'ятні речі своїх колишніх і змеліть борошно зі свого головного болю.
ХТО ЦЕ?
- МИ ЗАВИСАЛИ ШІСТЬ МІСЯЦІВ ТОМУ. - ВІДПИСУЮСЬ.
НЕ МОЖУ ДОЧЕКАТИСЬ! КУДИ ЙТИ?
О БОЖЕ! МЕНЕ ЩОЙНО КИНУЛИ. ЦЕ ТЕ, ЩО ТРЕБА!
Я ЗАВЕЛАСЬ У ПОГАНОМУ СЕНСІ. ПОБ'Ю ТЕБЕ ВЕЧОРОМ ПО ПОПІ.
- У ЛЮСІ ВЕЛИКИ ПРОБЛЕМИ. - МАЄШ СВАРИТИСЬ?
ІГНОРУЮ УСІХ, БО ЗАЦІНИТЬ ЦЕ:
Це Морріс.
Ми з чоловіком завели його разом.
Мій чоловік пішов.
Морріс сприйняв це досить важко.
Так, він швидко помер.
Дозволь мені усе прояснити.
На додаток до свого власного тепер ти збираєш мотлох інших людей?
Замовкни, Джеф. Мені варто про це написати Максу.
Він любить бути в курсі новин щодо галерей.
- Ні, не роби цього. - Маєш рацію. Я відправлю у приват.
- Так спокійніше. - Тобі треба взяти себе у руки.
Він зустрічається з доктором наук з ангельським личком.
Ти чудовисько.
Дякую. Добре, тобі потрібен освіжаючий секс.
Джеф згоден.
Як щодо цього нового хлопця, Ніка?
Коли востаннє я переспала з хлопцем з моєї роботи, це закінчилось дуже погано.
Боже. Це дійсно так, Джеф. Схоже у нас є прогрес.
Дякую.
Чому б тобі не запросити твого "друга" Ніка на мій день народження?
Я вигадала нове вбивче караоке.
У ньому поєднані мої улюблені речі: вбивство та караоке.
- Райське поєднання. - Ідеальна комбінація.
Привіт, люди.
Я закохалась.
Її звати Ірина, і вона така маленька, наче курчатко.
Я хочу побудувати для неї гніздечко, пережовувати для неї їжу та годувати її.
Боже, даю вам два тижні.
Схоже, я чую цинізм у словах тієї, що так вірить у кохання?
І правда. Ти трахнула більше моделей-росіянок, ніж техмільярдер.
- Була б ти хлопцем, ми б ненавиділи тебе. - Так.
- Я не маю це слухати. - Ні, маєш.
- Ні, не маю. Не маю. - Ні, маєш. Їж спагеті.
Гаразд.
ГОТЕЛЬ ХЛОЯ
Привіт, Нік, я...
- Цього тижня я більш не можу працювати. - Чому?
Твій помічник отримав замовлення зробити стіл для готелю у Форт-Гріні.
Справді? Це таке вульгарне місце.
О Боже! І як я міг взяти їх гроші, якщо тобі не подобаються їх скляні банки?
Слухай, друже, я знаю...
Я знаю, що ситуація складна, але в п'ятницю у мене зустріч в банку,
і ти отримаєш свої гроші.
- Ти перший у моєму списку. - Так існує список?
Можна на нього поглянути чи...
- ...чи це лише уявний список, Ніку... - Я точно заплачу.
- Годі тобі. - Я більше не можу це робити.
У мене є сім'я. Розумієш? Я несу за них відповідальність. Вибач.
Не відвертайся від мене. Я...
Покажи мені свої рум'яні щічки.
Боже, мені стає так тепло на серці, як я їх бачу. Покажи мені...
Все добре, друже. Будь ласка, просто йди. Гаразд?
Гаразд.
Доброго ранку, друзі по будівництву! Хто готовий працювати?
Бо я готова. Зацініть.
Погляньте на цей пояс. Він дуже практичний. Для інструментів.
- Ось твоя кава, Маркі Марк. - Дякую, Люсі Лу.
- А для тебе в мене є особливе молоко. - Дякую.
- Друже. - Вибач.
Його Величність дещо засмучений, тому будь обережніша.
О, ні. Нам треба обговорити наші почуття? Як раз прийшов відповідальний за цю сферу.
Директор по почуттям вже тут.
- Візьмемось за руки. Ідіть сюди, хлопці. - Це і жартом не назвеш. Добре, я пішов.
- Побачимся - Бувай.
- Хто там? - Так, ви правильно прийшли.
- Привіт. - Привіт.
- Шукаєте Галерею розбитих сердець? - Так. А це експонат для неї.
Так. Ви потрапили саме туди. Ласкаво просимо. Я Люсі, головний куратор.
Вітаю. Вільгельміна.
То як тут усе працює?
Навіть я не знаю. То як тут усе працює?
Може почнемо з вашої розповіді, що ви принесли і чому?
Так. Я познайомилась зі своєю колишньою Джиною, коли мені було...
Заждіть. Секунду.
Ви не проти, якщо я зроблю відео?
- Знаєте, лише для нашої спільноти. - Так, авжеж.
Відійдіть на крок до цього фону.
- Добре. Сюди? - Так, ідеально.
Поїхали.
Я лежала в лікарні,
де одужувала після неприємної травми, отриманої при стрибку з парашутом.
А вона була моєю медсестрою. Під гіпсом сховались усі мої тату,
тому Джина намалювала ось це прямо на мені.
Коли я змогла знов ходити, то попросила її одружитись зі мною.
Але за три тижні вона передумала.
- Ні. - Чорт тебе забирай, Джина.
Зараз вже пройшов час,
але ця штука стоїть в кутку моєї спальні та насміхається з мене.
- Чи довго ти її зберігала? - Шість... П'ять років. П'ять років.
Стало легше, як я це визнала. А потім я почула про це місце, тому...
А де саме ти дізналась про це місце?
- У інстаграмі моєї масажистки. - А звідки твоя масажистка дізналась?
Не слухай його. Ти готова віддати цей гіпс?
- Так. Так, я готова. - Гаразд.
Він трохи пахне.
Добре.
- Ти це зробила. - Я це зробила.
І як відчуття?
Вперше за п'ять років мені трохи легше.
- Справді? - Так.
Це дивовижно. Дякую.
Якщо колись захочеться побачити цей гіпс знову, приходь у будь-який час.
- Він буде тут під моїм доглядом. - Добре.
Або, можливо, десь у іншому місці.
Ні, однозначно у цьому місці Не звертай на нього увагу.
- Хто він? - І лише останнє питання.
Ми просимо зробити невеличку пожертву
- ...на підтримку роботи галереї. - Так, так.
Ось, тримай. Тільки п'ять доларів. Це все, що в мене є.
- Ідеально. - Гаразд.
Дуже дякую.
Ось ми і в бізнесі, малий.
І в якості супер бонусу я готую для тебе молюсків.
Я візьму.
Що стосується розтавань,
то головне тут в тому, що хтось може зруйнувати твоє життя просто зникнувши.
А потім ти чіпляєшся за надію, що ця людина з'явиться у тебе в дверях,
з переконливими поясненнями того, що насправді вона нікуди не зникала,
чи загубила твій номер, чи просто розлюбила тебе.
Моя колишня залишила мені банку органічної шоколадної пасти.
З розбитим серцем я їв її ложку за ложкою,
слухаючи пісню Майкла Болтона "Коли я знову зведусь на ноги".
Тепер вона прогіркла.
Як душа моєї колишньої дівчини. Я ненавиджу тебе. Я просто жартую.
Сподіваюсь, ти помреш.
А як ти когось забуваєш?
Просто натискаєш якусь кнопку на тілі та перетворюєшся у кіборга?
Просто продовжую жити. Не обертаюсь назад, не зациклююсь.
Добре, тобто ти просто накопичуєш все в собі,
доки не вибухнеш у вогняному вихорі самознищення?
Ні. Я реалістично оцінюю свої очікуваннями.
Маркос пішов на іншу роботу.
На минулому тижні звільнився наш дизайнер по інтер'єрах, але я в нормі.
Я не засмучений. Чому?
Бо я заздалегідь бачив, що до цього йде, та скорегував свої очікування.
Тобто, ти ні на що не сподіваєшся ні від кого. І тому не просиш мене зараз.
- Чого я не прошу? - Аби я стала твоїм дизайнером інтер'єру.
- Ну ж бо! - Господи помилуй.
Дизайнер - це просто модне слово для куратора. Або навпаки.
Точно не знаю, але тим не менш, навколо нас є багато крутих речей.
Тобі лише потрібен хтось, хто допоможе їх знайти.
Гаразд, але круті речі дорого коштують, а я зараз наче рак на мілині.
У колекціонуванні головне побачити цінність там, де інші її не помічають.
Те, що для одного сміття, для іншого може стати справжнім скарбом.
Як і у стосунках.
І де ми можемо відшукати такі скарби?
Сьогодні день переїзду -
перший день місяця, коли закінчуються договори оренди житла та починаються нові.
тому мешканці Нью-Йорка залишають на вулицях справжнє золото.
Вона мила, вона чарівна, вона просто кличе мене.
- Схоже, у ній живуть щури. - Тоді її можна назвати обжитою.
Люсі, ми в сорока кварталах від готелю. Ми... Ми не підем пішки.
Вітаю на шоу ненасильницької зброї.
Боже!
І як я лише до цього дійшов?
Я втомилась. Ми можемо зупинитись?
Ні за що. Це була твоя ідея.
Гаразд, але можеш мене відволікти? Хоч розкажи мені історію твого життя.
- Історію мого життя? - Так.
Але моє життя ще й не почалося.
Ти ніколи не думав, що ти розкажеш своєму біографу?
- А ти про це думаєш? - Постійно. Першою фразою буде така:
"Все почалось спекотним серпневим днем".
Боже. Люсі, припини. Не розповідай.
Добре. Історія твого життя. Слухаю.
- Справді? - Так.
Мої батьки ніколи не сиділи на одному місці. Ми постійно переїжджали.
Напевно, це було важко.
Гадаю, це робить... це зробило мене незалежним.
А куди ти їздив на свята?
До бабусі.
Розкажи мені більше про бабусю.
Вона жила у маленькому містечку під назвою Кеноша, що у штаті Вісконсін.
Зовні вона була схожа на кіблерського ельфа.
Моя бабуся любила лише дві речі: футбол і бокс.
- До дев'яноста років вона жувала тютюн. - Мило.
І я вважав, що вона завжди була такою милою старою бабусею,
але, як з'ясувалось, все своє життя вона любила азартні ігри.
- Молодець, бабуся. - Я знаю. Крута!
Після її смерті під її матрацом знайшли пачку грошей.
Ці гроші вона залишила мені.
- То ось звідки в тебе гроші на "Хлою". - Так.
І ти назвав готель на її честь? Це дійсно дуже милий знак поваги.
- Насправді, я не... - Морозиво!
Агов!
Знаєш, ми ще не були у найкрутішій маленькій крамниці Брукліна.
Про неї відомо лише своїм людям.
А що розкажеш про себе? Чому Нью-Йорк?
Я поїхала за хлопцем.
А він знав, що ти за ним поїхала?
Дізнався, коли я пролізла у його квартиру, проштрикнула його льодорубом
та відсвяткувала на його трупі.
Звучить страшно.
А якою була справжня причина?
Моя мама була професором історії у Бард-коледжі.
І в дитинстві в мене було враження, що зима триває 90 місяців.
Кожні вихідні мама водила мене в музей сучасного мистецтва Хессель.
Вона вчила мене, що мистецтво розповідає історії про людей, місця,
суспільні події та історичні моменти.
Найкраще у моїй мамі те, що вона справді бачить мистецтво
в усьому.
І усюди.
А де ще більше мистецтва ніж у Нью-Йорку?
Знаєш, схоже цей проект справляє на мене позитивний вплив.
Коли я проснулась сьогодні, моя подушка була геть сухою.
І поглянь на мою сумку. Вона дуже легка.
Мені теж стає краще. Сьогодні я ще не називав тебе збирачкою мотлоху.
Типовий чоловік.
Пишається собою за щось, що не є ніяким досягненням.
Добре. Гарно поговорили. Я піду вип'ю кави.
Тобі чогось взяти?
Ні, я більше не п'ю кави. Лише вода або випивка для цього храму.
Я на палеотичній дієті.
- Я не впевнений, що це означає. - Це пов'язано з горіхами.
- Добре. Я йду. - Гаразд.
- Привіт. - Привіт.
Я тут щодо телевізора на 180 см по діагоналі.
Схоже, у вас тут останній книжковий магазин в світі?
Ми справжні. Магазин належав моєму дідусеві.
Добре. Я хотів сказати щось таке...
Але воно було б недоречне. Хай там що, красно вам дякую.
- Гарного дня. - Дякую.
- Заждіть! Ваша коробочка. - Я візьму. Ми з ним знайомі. Дякую.
Пробачте. Дозвольте?
Рухайтесь! Боже! Рухайтесь.
Перепрошую. Можете приділити хвилину часу федерації планування сім'ї? Добре.
Вибачте. Приділите трохи часу федерації планування сім'ї?
- Так. - Дякую.
Я маю йти.
Приділите трохи часу федерації планування сім'ї?
То вас не турбують репродуктивні права людини?
Це перше видання.
- Не може бути. - Може.
Люсі!
Макс!
Привіт! Боже мій.
Така випадкова зустріч.
Привіт.
- Французька? - Перепрошую.
Я щойно повернулась з Парижу, тому ще ніяк не звикну.
- Ясно. - Це Амелія.
Ти бачила її того вечора, коли...
У вас все добре? Я доктор, тому...
В мене? В мене? Зі мною все добре. Просто чудово.
Бо минулого разу... Розумієш.
Точно. Той вечір. Боже мій.
Це був такий веселий вечір.
Тоді я дійсно робила, що хотіла, та насолоджувалась своїм життям.
Мені зараз 26 років,
і я навіть нечасто вмиваю обличчя.
Іноді його зволожую, щоб відчути себе модною.
Але колагену у мене досить багато. Мені 26, тому...
Люсі! Привіт.
Ось ти де.
Я взяв для тебе флет-вайт.
- Я... - Так, я її асистент, Нік.
- Привіт. Я Макс. - Привіт.
Скажу вам, вона дійсно знає, як треба ставитись до персоналу.
- Персоналу? - Вона вам не сказала?
Люсі відкриває власну галерею.
Так. Велика подія. Тобто, зараз це все як андеграунд, але буде...
Вона вибухне. Сильно. Великий успіх. Справжній вибух. Навіть серія вибухів.
Це...
Це вражає.
А де вона? Я би з задоволенням її відвідав.
І ми були б дуже раді, аби ви нас колись відвідали,
але зараз ми запізнюємось на зустріч з тим...
- Зустріч. Ларрі. - Ларрі! Ларрі.
Гагосян?
- Так. - Так.
Він схожий на... Як ти про нього казала? Наче...
Наче постмодерністській плюшевий ведмедик.
- Неймовірно милий хлопець. - Так.
Хіба ні?
- Так. - Ніколи не зустрічався з ним.
- Ми маємо... - Він ненавидить, коли ми запізнюємось.
- Ми маємо бігти. - Це правда.
- Але було приємно тебе побачити. - Приємно.
Гагосян? Добре.
От лайно.
Він щойно переїхав. Це...
Чому це так важко для мене, і так легко для нього?
- Мене так легко забути? - Ти жартуєш? Макс сохне за тобою.
Він сам так сказав. Ти непередбачувана, весела, яскрава.
- Ти так думаєш? - Я... він так думає.
- Так. - Точно.
- Гайда, зайдемо. - Добре.
Думаєш Макс з'їхався з тією докторкою?
Ні, Макс любить особистий простір, тому...
Напевно, вона застосовує чудову, але дуже складну процедуру догляду за шкірою.
А що, якщо йому це подобається?
Зачекай, а де ми?
Чудово, це третя спроба вбивства?
Будь ласка, можна нарешті з цим покінчити? Просто швидко позбав мене від страждань?
Привіт, Ян. Роби свою справу.
- Що? - Мені ніколи не набридне така реакція.
- Ян. - Привіт, друже. Як справи з готелем?
Чудово.
Не слухай її. Для неї склянка завжди наполовину повна.
Ти маєш рацію. Краще бути похмурим циніком.
Можеш принести мою вивіску?
То він робить усе з неону?
Так, включно із тим знаком, що завжди блимає в тебе над головою з написом
"Відійдіть на 60 метрів".
Поглянь на це. Буде чудово виглядати у вестибюлі готелю "Хлоя".
Це вираз латиною, що у перекладі значить "у центрі справи".
Пояснює призначення готелю.
Місце, де люди будуть зустрічатись та залишати свій внесок у нашій історії.
"Хлоя" завжди буде місцем, де можна зупинитись на своєму шляху.
Бачиш? У мене теж є почуття.
Пам'ятаєш, як я в'їхала на своїй машині у припаркований шкільний автобус?
Я вже не те джерело безладу. Вже не така, яку ти колись знала.
Усіх своїх тарганів я тримаю разом.
Обіцяю.
- Привіт. З ким говорила? - Ні з ким.
Привіт, модні штани. Куди ви зібрались?
Ми йдемо в банк.
У мене призначена зустріч, і мені страшно.
Момент істини. Пан або пропав, ясно?
- Я теж піду, щоб розіграти расову карту. - Гадаю, це буде дуже ефективно.
- Дякую. - Дивіться на справи позитивно.
Галерея приносить непоганий прибуток.
Ні. Я дивлюсь з обережним оптимізмом, але водночас у дуже негативному напрямку.
- Я втратив останню надію. - Але, імовірно, нам варто...
Заждіть. Присядьте, перш ніж піти.
- Я хочу, щоб ви це послухали. - Ми...
Ні, сідайте. Це займе лише хвилину. І буде корисно для вас.
Я маю з вами поділитись.
"Ми з Двейном познайомились на новорічній вечірці.
Ми вкрали цю пляшку шампанського
та вирішили випити її разом наступного року.
Але Двейн захворів, і наступний рік для нього так і не прийшов.
Останнім часом я п'ю наодинці,
але цю єдину пляшку я не маю сил відкрити".
Ні. Ні за що!
- Нік, ти плачеш? - Чого б...
Ні. Чого б це я... Що?
Чому б тобі не заплакати? Двейн помер, друже.
Вони збирались випити пляшку разом, а тепер він привид.
Не образ, а справжній собі привид у чийомусь житті. Нащо ти так з нами?
Ми не казали, що збираємось когось шантажувати, аби він дав нам грошей.
Не знаю. Просто плакати - це моя найулюбленіша справа.
- Це правда. Це в неї добре виходить. - Дякую.
На минулих вихідних ми зустрілись,
та розігрували сцени із фільму "Щоденник пам'яті".
- Я писав тобі кожен день. - Кожен день?
- Я писав тобі кожен день! - Я ніколи не переставала думати...
Я в захваті від вашої дружби, але ми маємо вже йти, бо запізнимось.
Авжеж.
- Потиснемо руки. Добре. - Маркос, ходімо.
- У вас все вийде. Хай щастить. - Я в нормі.
Квітень 2006 року. Бар-міцва Максвелла Дезмонда.
Я прийшла і зробила для нього свій крутий танок.
А він просто жартував.
Насправді тим вечором Дженні Глак
зробила йому рукою крізь штани.
Тому я зберігала цю ярмулку,
як нагадування, що чоловіки здатні завдати болю.
ГАЛЕРЕЯРОЗБИТИХСЕРДЕЦЬ ПІДПИСНИКИ
Пожертвували ролики і тепер вітер розвиває моє волосся
Кинули перед вівтарем, а тепер я кинула своє минуле в #BROKENHEARTGALLERY
"Ти - не збирачка мотлоху".
"Дякую, що сказав. Мені це дуже важливо".
"У тебе чудова зачіска". "У тебе теж".
"Завдяки тобі..."
Привіт. Пожертва на галерею?
- А Нік тут? - Ні.
Лише я. Ми.
Круто.
Хочете, щоб я переказала, що ви заходили? Залишите повідомлення?
Ні.
Гаразд.
До побачення.
"Вона схожа на сучку".
"Припини. Не можна так казати. Йди.
Ні.
Ні! Подумай про те, що ти сказав".
Це було мило, але божевільно. Наступним у нас буде співати Бен
пісню "Я хочу знати, що таке кохання".
Привіт, дуже вам дякую, друзі, що прийшли на мій... Джеф.
... що прийшли на мій день народження.
Я знаю, що це дійсно важливий день для кожного з нас,
і, знаєте, в свої 27 років
я обмірковувала свою смерть.
- Що відбувається? - Дивись на мене.
І я вирішила, що коли мене будуть ховати, я дійсно хочу, щоб з мене зробили опудало,
та був фотоавтомат, аби люди могли приходити і робити фото зі мною.
Щоб було вино і капелюхи, та різні речі.
- Що ви про це думаєте? - Це надихає!
- З днем народження, Аманда! - З днем народження, Аманда.
- Як тут справи? - Привіт!
- Я забрав твій торт... - О Боже, дякую тобі.
...на якому кухар зобразив вбиту людину.
Це моя дружина Ренді, і моя дитина у неї в животі.
Боже мій, розкажи нам усе, як це бути вагітною.
Поки що мало приємного.
Але робити його було весело.
Все. Я мовчу.
Я хочу тебе вбити!
Я люблю тебе!
Я так тебе кохаю, що хочу скинути з сходів.
Ти хоч колись турбувалась за життя Джефа?
О, він труп, але за правилами дружби
не можна свідчити проти своїх друзів, то ж я нічого не знаю.
- Авжеж. - Слухай, я маю тобі дещо показати.
- Про нас написали в "Нью-Йорк Магазін"! - Боже. Невже?
- Я знаю, це... - Чорт.
- Це дивовижна новина. - Не можу дочекатись, коли Макс прочитає.
- Я перейшла від заперечення до гніву. - Ти зараз про що?
Це стадії прийняття горя. Зараз я зла на Макса і хочу помститися.
І я не кажу про те, щоб обмазати лубрикантом усі його гарні костюми.
То ти таке раніше зробила?
Ми відкриємо Галерею розбитих сердець балом.
Бал у стилі Гетсбі. Подзвонимо усім впливовим людям Нью-Йорка.
Чесно кажучи, я би з задоволенням погодився, Люсі,
але я не отримав відповіді, чи дадуть мені кредит.
Це виглядає погано. Я дійсно стурбований.
- Але якщо я отримаю його... - То ми зможемо це зробити?
Зможемо.
- Так! - Я не знаю, коли.
Гаразд, наступні у нас Люсі та Нік, які співають "Не розбивай моє серце".
Насправді, я не... Люсі, я не співаю.
Ми про це не розмовляли, але в мене дійсно дуже поганий голос.
В караоке не потрібен талант. Тут потрібна рішучість. Це усім відомо.
Так, але я виставлю себе дурнем.
Це одне з найбільших задоволень у житті. Кому ж це знати, як не мені.
- Тут є Люсі? Тут є Нік? - Так, ми йдемо.
Я тверезий. Я геть тверезий.
- Я знала, що ти так скажеш. - Ось ваші чарки.
- Добре, ні, це дуже... Ми дійсно... - Ні, це ідеально. Дякую.
- І яке тепер буде виправдання? - Ніякого.
- У нас вийде, Нік. Ні, Ніку! - Я маю йти.
Люблю цю пісню.
Чорт забирай.
Я люблю тебе!
- Я попадаю у ритм? - Все гаразд.
Люди, це Нік!
Ви пам'ятаєте, що це мій день народження?
- Як сильно ти сумуватимеш, коли я помру? - Життя без тебе буде жахливим.
Якщо не буде дітей, які, можливо, заповнять цю порожнечу.
Але тебе буде не вистачати.
- Ти рік не женишся. - Не женюсь. І на кому б?
- На якій з моїх подруг ти женився б? - На Аманді.
Просто жартую. Я не думав про це раніше.
- Я думаю, це гарний вибір. - Справді?
Я благословляю.
- Ви знов розмовляєте про смерть? - Це у нас така прелюдія.
Давай зараз.
Так, пані.
Ти миленька Коли ти робиш бі-бі-бі, як ти...
- Це не жарт. Все гаразд. - Це не була вантажівка...
- Не порівнюй мене з вантажівкою. - Це не був сигнал вантажівки...
Це було так, коли вантажівка здає назад.
- Можна тебе дещо спитати? - Авжеж.
- Ти з нею проводиш кожен день. Правда? - Так.
Я не бачив тебе таким щасливим з того часу... Не змушуй мене називати її ім'я.
Будь ласка, можемо ми про це не говорити, Маркос?
Ти гетеросексуальний білий хлопець в Америці.
Якщо вся справа в тому, що ти не хочеш закохуватися, як...
- Будь ласка, можеш... - Ще поплач.
Маркос, прошу, можеш цього не робити?
Ми ведемо розмову, яку ти не хочеш вести.
І я кажу, що це... Ні, я скажу: "До побачення". Гаразд?
Боже мій. Дівчата, я...
Я стаю занадто худою. Я марнію прямо на очах.
Я думаю дійсно важливо, щоб ми пішли та взяли собі по тако...
Я хочу тако, і я хочу спати у тако.
- Я хочу проїхатись на тако. - Гайда.
Але заждіть, де Нік? Він що...
Він відвіз Маркоса та Ренді додому.
Нащо стільки говорити про Ніка? Тобі варто встромити свій пеніс у його вагіну.
То я маю вставити свій пеніс у його вагіну?
- Так. - Так.
- Спочатку я хочу тако, а потім можеш... - Добре.
- Пеніс, пеніс, пеніс. - Добре.
- Спочатку тако. - Тако, тако, тако.
Куди пішов Джеф?
Він чекає на мене у ліжку у своїй масці.
Це... Господи.
- Я знаю, тобі це подобається. - Це вже занадто.
Добре.
Пам'ятаєте мене?
Привіт, Макс.
- Що ти тут робиш? - Сподівався, що ми зможем поговорити.
Добре.
Говори.
Не знаю з чого почати.
Можливо...
Може так: "Пробач, що став причиною найгіршої розлуки в історії людства"?
Або так: "Пробач, що використав тебе у якості трампліна для кар'єри,
як Сігурні Вівер у фільмі "Ділова дівчина"?
Або "Пробач, що ставився до тебе наче до власної гігієнічної прокладки,
яка приймає на себе найбільше крові у найгірший період моїх місячних".
Знаєш той другий день місячних, коли кров з тебе так і юшить?
- Я чув про це. - Ось, як з нею повівся.
І у тебе навіть не вистачило хоробрості,
аби огорнути її в туалетний папір, коли ти її викидав.
- Вибач. - Тебе варто посадити у в'язницю.
- Ми поставимо на тебе мітку. - Так, ми безжальні відьми.
Дівчата, досить.
А де твої жахливі шкарпетки?
- Гарне питання. - Це вже щось дивне для нас, тому...
- Чудові подруги. - Так.
Декілька їх аргументів були просто чудовими.
Мені дуже шкода.
Думаю, що я не зможу без тебе жити.
- А як же Амелія? - Амелія.
Годі тобі. Амелія? Ми розійшлись.
Я не припиняв думати про тебе з того часу, як побачив,
а потім я прочитав про тебе у "Нью-Йорк Магазін".
Я помилявся щодо тебе, Люсі.
Я хочу бути з тобою.
Я не знаю.
Привіт.
- Привіт. - Що цей хлопець тут робить?
Чому твій асистент так до мене говорить?
Бо я не її асистент, чувак.
А чому ти приносиш їй торт о третій годині ночі?
- Бо можу. - Хлопці!
Все добре.
Я хотів лише занести ось це.
Торт, виготовлений на замовлення.
- Ти приніс мені торт Аманди? - Так.
Знаєш, Маркос заплатив за нього і...
Я не знаю... Ти йому дійсно подобаєшся, тому я подумав, що...
Я подобаюсь Маркосу.
Дійсно.
Так.
У нас тут була важлива розмова.
Я піду.
Слухай.
Так що? Я пропоную випити.
Розумію, ти бачила це стільки разів,
але поглянь на Гарвард у куті ховається.
- Боже. - Я такий: "Це божевілля".
- Я дуже сумую за галереєю Вульф. - Справді?
Так, авжеж. Це була робота моєї мрії.
Бо нею керує жінка, що набагато випередила свій час.
Вона надає простір і слово тим митцям, про яких ніхто не турбується і не слухає.
Я навіть ніколи не знав, що ти так думаєш.
Ти ніколи не питав.
Насправді, ти ніколи не розпитував нічого про мене.
- Я знаю, що зійшов з дороги... - Дороги? Ось як ми це назвемо?
Просто твій джі-пі-ес не спрацював в той день, коли ти мене зрадив чи як...
Не так. Це не причина, це була моя велика помилка.
Будь ласка, дай мені ще один шанс.
І ти серйозно щодо цього?
Можеш закрити очі?
- Добре. - Витягни руки.
- Добре, відкривай. - Зажди.
Що? Як він в тебе опинився?
Я його забрав.
Наша історія кохання не завершена.
Ти заліз у галерею?
Нам дійсно треба попрацювати над системою безпеки.
Просто повечеряй зі мною, будь ласка.
Насправді... У мене є багато пізніх справ, тому...
Я передбачав, що ти так скажеш, тому наперед подумав: "А як щодо сніданку?"
О, ні. Я - не рання пташка, тому не вийде.
Існує ще прийом їжі десь у середині дня.
- Знаєш, як його називають? - Добре. Обід.
Але ніякої випивки. Лише підфарбована водичка.
Привіт! Я знайшла кілька вінтажних ракеток.
Подумала, що вони будуть тут круто виглядати. Правда?
Все гаразд?
Мені не дали позику.
Тобто, це кінець.
От лайно. Мені... Мені так школа, Ніку.
Це справді непруха.
Але, послухай, ми зможемо щось вигадати.
- Це просто невеличка перешкода. - Це не перешкода.
Це реальне життя, Люсі.
Ми не можемо жити у твоїй вигаданій країні чарівних мрій.
Я не можу просто залізти у шафу, дуже сильно захотіти, і все владнається.
У справжньому житті це не працює.
Так от що ти про мене думаєш?
Якщо "Хлоя" зачиниться, то і галерея теж. Ми у одному човні.
Ні, не в одній. Ясно?
Я дозволив собі відволіктися, але більше цього не станеться.
Тож забирай свої речі та забирайся звідси.
То ось і все?
Так. Ось і все.
Гаразд.
Так, ти можеш просто відвернутися від мене, але я взяла на себе обов'язок
перед усіма, хто зайшов у ці двері, не ховаючись від своїх почуттів.
І я не стану здаватися.
І тобі теж не варто.
ГАЛЕРЕЯ РОЗБИТИХ СЕРДЕЦЬ
Якби ви погодились зустрітись зі мною, я би показала,
як Галерея розбитих сердець втілює геть новий погляд на мистецтво.
Ми у тренді на Твіттері. У нас п'ятдесят тисяч читачів.
Усі люди страждають. Вам колись розбивали серце? Алло?
Алло?
Боже. Він кинув слухавку.
Це був останній.
Я обдзвонила усі галереї у трьох штатах.
Але ти спитала ще не в усіх.
Так, ти правий.
Впевнена, Ева скучила за видовищем, коли я кусаю себе за зад у неї на очах.
Вона і її друзі реготали з мене.
Ніколи не дізнаєшся, доки не спробуєш.
Ні. Ева дала мені другий шанс. Вона не збирається давати мені третій.
А якщо гарний чоловік,
з дуже милим задом замовить за тебе слівце,
і все, що тобі залишиться - підняти трубку і перевірити, що з того вийде?
- Справді? - Можливо.
Як альпініст.
Ти нестабільна, безвідповідальна та, чесно кажучи, справжній тягар.
Такі молоді люди як ти, підтверджують правильність мого рішення не мати дітей.
Коли я тебе бачила востаннє,
це було схоже на виступ Бреда Пітта про архітектуру.
- Це тривало і тривало. - Правда.
Тривало і тривало.
Тебе неможливо було зупинити.
Будь ласка, дайте мені шанс.
Галерея розбитих сердець змінила моє життя.
Це зрозуміло, в іншому разі, ти б не прийшла сюди принижуватися.
Що ж, я думаю що "принижуватися" занадто сильний термін.
Це визначення приниження.
За своє життя я вивчила декілька уроків.
Ніколи не дивись на своє оголене тіло під флуоресцентним світлом.
Виписувати чек можна лише один раз. Випишеш вдруге - і тим вже прославишся.
А ще, коли бачиш талант, хапай його.
Я би хотіла показати Галерею розбитих сердець
у якості виставки тут, у галереї Вульф, на один тиждень.
Покажеш свою колекцію разом з моєю.
Що?
Хіба я закинулась ЛСД, і моє самолюбство геть зникло?
Ні, ні. Це чудова можливість.
Не турбуйся, я буду тут аби підказувати тобі на кожному кроці.
Ні, у цьому немає необхідності. Дякую!
Боже мій! Я дуже вам дякую!
Тобто я навіть не знаю, що сказати.
А що ти кажеш, коли Майкл Фассбендер
запрошує тебе полежати голою біля басейну?
У мене буде одна умова.
Я дуже ретельно над цим працювала.
Це буквально втілення мрії усього мого життя.
Дозволь мені першим тобі сказати "вітаю" та "ласкаво просимо".
Ну ж бо, відсвяткуємо.
- Вибач, я запізнилась. Я захопилась... - Круто, круто. Мені байдуже.
- Навчи мене як розставатись з кимось. - Що?
Проведи мене крізь свій процес, коли ти когось кидаєш.
Ми не називаєм це так. Це звучить жорстоко. Зажди, нащо нам це робити?
Бо я щойно... Мені потрібно відпустити Макса. Раз і назавжди.
Гаразд.
Навчи мене. Я твій учень.
Більшість історій кохання - це історії... зради.
А наша історія - це історія надії.
Надії на те, що пережите нами приведе тебе додому.
Так.
- Підсунься ближче. - Добре.
Дякую тобі...
що була моїм домом.
- Боже мій. - Я знаю.
- Боже мій! - Я знаю!
Добре, але точно без поцілунку.
Привіт. Час повечеряти?
Я просто хочу знати. Що трапилось з Амелією?
Ти знаєш, що трапилось. Все скінчено.
Будь чесним зі мною.
Я справді думав, що одружусь на ній.
Але вона не була готова.
Та переїхала до Парижу.
А потім вона повернулась саме тоді, коли відчула, що ти можеш бути щасливим.
Так завжди трапляється.
Тому ти продовжив завдавати болю мені, бо вона продовжила завдавати болю тобі.
- Я не хотів робити тобі боляче. - Ні, авжеж ні.
Ти герой у твоїй історії кохання, але лиходій - у моїй.
Просто нам не судилося бути разом.
Я маю йти.
Париж - це фантастичне місто...
Ми зупинились у неймовірно модному готелі "Ля Брістоль".
Як на мене, його трохи переоцінюють.
Я набрав ванну і хотів, щоб вона прийняла її разом зі мною.
Особисто, я ненавиджу ванни. Це тепле вологе місце для зайвих думок.
Тож вона пішла купити щось смачненьке і ходила... п'ять годин.
Олівер мене пригостив сигареткою.
А я сидів у ванній. І шкіра моя зморщувалась.
Тому, природньо, я зрозуміла, що маю переїхати до Парижу.
Я зберіг воду з тієї ванни.
Милий Боже, він був справжнім красенем.
Я трохи випив.
І наостанок я перетворила збирання мотлоху на шик.
Ти могла б мною пишатися. Повний тріумф збирачів мотлоху.
З ким ти розмовляєш?
Ні з ким.
Ти постійно робиш ці дивні таємні телефонні дзвінки
і комусь залишаєш повідомлення.
Ти прийшов поговорити про мої телефонні рахунки?
Або ти тут, щоб вибачитися?
Пробач мене.
Варіант "Б". Чудовий вибір.
Ти перша, кому я вирішив це повідомити.
Неймовірним чином, мене підтримав приватний кредитор, і я отримав позику.
- Що? - Я зробив це. Я отримав гроші.
Ти отримав? Це ж чудово! Але не в тебе одного гарні новини.
Ева Вульф хоче реалізувати Галерею розбитих сердець,
підтримавши її як виставку у галереї Вульф.
Не може бути.
І незважаючи на те, що ти був дурним монстром,
оскільки готель буде врятований,
я хочу зберегти експозицію у "Хлої".
Я справді щасливий за тебе, Люсі.
Ти на це заслужила.
Перепрошую. Раніше в мене ніколи не було хлопця, що радів би моїм успіхам.
Це трохи дивно, але... Ні, це приємно.
Зажди. Як ми з цим впораємся вчасно?
Я тебе прошу. Я все життя чекала, аби з цим впоратися.
Анастасія, Ірина, Валерія, Юлія...
З росіянками треба зробити все правильно, інакше Путін мене отруїть.
Ми це зробили.
Так.
Ми добре ладнаємо разом. Монстр з людиною.
Хто з ким?
Людям потрібні монстри, аби усе розворушити,
а люди потрібні монстрам, аби полагодити усе, що ті поламали.
Це проста наука.
Як думаєш, у своєму житті, ти колись відчуєш себе успішним?
Чи це лише ілюзія,
і боїшся, що у будь-який момент у тебе все це можуть забрати,
тому що це геть і не твоє досягнення?
Думаю, у всіх виникає таке відчуття.
Ніхто не скаже тобі, що бути дорослим - це просто відчувати, ніби ти шахрай.
Розумієш?
Наче, хто дав мені кредитну картку?
І як я можу скасувати свій абонемент у спортзалі? Це...
Що взагалі робить Конгрес?
Але ж ти знаєш, що робить Конгрес?
Так.
У тебе є плани на завтра?
Що ти хочеш робити?
Пам'ятаєш ті таємні телефонні дзвінкі, що я робила?
Хочу тебе де з ким познайомити.
Гаразд.
Доброго ранку, хлопчики. Я принесла вам лотерейні квитки.
У мене гарне передчуття щодо цього.
Але пам'ятайте нашу угоду: ми поділимо виграш порівну. Добре?
У нас є свідок, тому...
Привіт, Джо.
Я принесла твої гострі закуски, але не здавай мене, як минулого разу. Добре?
Ось мій хлопчик.
Привіт, Шеріл.
Привіт.
А хто цей малий?
Нік, це Шеріл.
Приємно познайомитись.
А ця мала не твоя дівчина?
Ні. Я самотній, як доларова банкнота.
Бажаєте коктейлю? Я пригощаю.
Авжеж. Тобто десь вже п'ята година. Правда, Шеріл?
- Можна мені тут сісти? - Так, сідай, розслабся.
Лише погляньте на нього.
Бажаєте зіграти в настільну гру?
"Монополія".
Моя улюблена.
Моя теж.
Я звикла грати майже кожен вечір з моєю донечкою...
Люсі.
Перепрошую, я не...
Так. Тому буде просто чудово, якщо ти припиниш фліртувати з моєю мамою.
Її мамою. Я занадто молода для цього.
Погляньте на це тіло. Воно підтягнуте, як у мормонської юнки.
- Мама! - Що?
Ти ревнуєш?
Знаєш, мудра жінка колись сказала мені, що ревнувати неприйнятно.
Справді?
Це ти сказала.
Мені подобаються ті, хто грає на фортепіано.
- Він твій хлопець? - Ні.
- Ти можеш вийти за нього. - Ні, ніколи.
Бо я це зроблю.
- Невже? - Так.
Тоді я буду дружкою.
Гаразд.
Люблю цю пісню.
Ми часто слухали її, коли я готувала вечерю.
"Готувала" занадто сильне слово для того, що ти робила з їжею.
Потанцюймо.
Дякую.
Дякую, що взяла мене з собою сьогодні.
Дякую за компанію.
Зазвичай, це тяжко,
але сьогодні було дійсно добре.
Хочеш зі мною випити?
Так.
Ми не будемо напиватися тут.
Ми підемо в бар?
Підеш зі мною?
Гаразд.
Я ніколи тут не була.
Хочу показати тобі дещо.
Чорт тебе забирай, це ж таємний хід.
Просто йди за мною. Гайда.
Обережно, не вдарся головою.
Що це? Хіпстерська Нарнія?
Ти сам зробив цей таємний гарненький бар?
Ну, в мене багато прихованих талантів.
І як ти там зумів так випадково понатискати клавіши на фортепіано?
Вмієш приховати головне, піаністе.
Який?
Ось, щоб закінчити те, що почали.
За завершення того, що почали.
Що ж...
Отже...
Я щойно бачила тебе голим.
Так займаються сексом.
Точно.
Але ми...
Ми друзі.
А якщо ми більше, ніж друзі?
І як ми це з'ясуємо?
Знаєш, я чесно сидів тут,
ламаючи голову, як же це з'ясувати.
І, здається, тут існує лише одне рішення.
Яке?
Думаю, ми маємо це повторити.
Так, погоджуюсь.
ГАЛЕРЕЯ РОЗБИТИХ СЕРДЕЦЬ
Зустрінемось у крамниці неонових ламп завтра о десятій ранку.
У мене є ще один сюрприз для тебе.
Сюрприз?
Включно з монстром.
То ж тепер ви з Ніком...
Так ось як ти уявляєш собі гетеросексуальний секс?
Сама думка про це примушує мене нервувати, але тепер, коли ви разом,
що ти взяла у нього на пам'ять?
Сітку безпеки, бо вона його врятувала.
Ми партнери. Партнери допомагають одне одному.
- І ходять в гості до мами партнера. - Це вже дуже серйозно.
До речі, моя мама позалицялася до нього.
Шеріл - справжня легенда.
- Так. Шеріл. - Забирай, Шеріл.
Люсі.
- Скільки я тобі винна? - Ні, ні, ні. Це за мій рахунок.
Це найменше, що я можу зробити.
Твоя галерея так мені допомогла.
Після смерті Двейна, я втратив орієнтири.
Щойно ми сміялися, викрадаючи ту пляшку шампанського,
а за мить...
Я зберіг усі його речі.
Думка про те, щоб відпустити минуле, означала зіштовхнутись з реальністю...
І я просто не міг... Ще раз кажу, ти дуже допомогла.
- Дякую. - Дякую тобі.
- То я побачу тебе на відкритті галереї? - Так. Безсумнівно.
І я збираюсь прийти не сам.
Чудово.
Поглянь на себе, Опра, ти зцілюєш маси.
Гадаю, Аманда намагалась сказати, що ти дуже надихаєш людей
і тобі варто записати власну лекцію "ТЕД".
Ні, я хотіла сказати, що вона наче Доллі Партон.
Разом ми прожили вісім щасливих років.
Він був дійсно сконцентрований на своїй роботі, але...
Це мені в ньому і подобалось.
Подобалась його пристрасть, його інтелект.
Ось яким я хочу його пам'ятати.
Скажіть, хіба він не чудовий?
Ніку?
Якщо ти хочеш пройти крізь...
Люсі.
Привіт.
Я...
Це моя...
Я Хлоя.
Люсі. Зачекай. Зупинись.
Хлоя? Як готель "Хлоя"?
- Ти казав, що назва на честь бабусі. - Ні, не казав. Ти сама це припустила.
Як ти робиш постійно.
Ти ніколи мене не виправляв.
- Ти побудував готель для неї? - Ні.
- Ти спиш з нею? - Ні. Якщо ти даси мені секунду,
- ...аби я пояснив... - Пояснив що?
Ти глузував з мене, що я зберегла краватку Макса, а сам побудував готель на її честь?
Так нечесно. Ти започаткувала галерею на честь Макса.
Ні, ні. Не треба цього робити.
З самого початку я показувала тобі, яка я є насправді.
Я познайомила тебе з моєю мамою.
А ти мені збрехав? В мене таке відчуття, ніби... я геть тебе не знаю.
Я хотів тобі розповісти, ясно? Я лише не знав коли саме і як.
Для мене не легко розкривати душу, як ти робиш.
Ні, це нікому нелегко, Ніку.
Найкраще у егоїзмі те, що для цього ніхто більше не потрібен.
Вочевидь, я невчасно. Я піду.
Ні. Твоє ім'я на вході. Ти залишаєшся.
Піду я.
Привіт. Гадаю, вона підсунула це під двері
якоїсь ночі, коли я працював допізна.
Я знайшов її лише через два роки після того, як ми розійшлись.
- Тоні більш немає у моєму житті. - Зрозуміло.
Я мала кинути її, розумієш? Як бай-бай від Ен-Сінк.
- Привіт усім! - Добре, я не...
Люсі дома?
Вона на даху? Чудово. Дякую.
Але тобі варто дещо знати. Якщо розкішна жінка скине тебе з даху,
і вона буде у синьому, дуже красивому комбінезоні,
а ти впадеш на землю і миттєво помреш,
і твоє бездиханне тіло буде там лежати,
- ...а потім інша дівчина... - Теж розкішна.
- Розкішна. - Така собі модель-домогосподарка.
Модель-домогосподарка у ліловому топіку.
Так от, якщо ця інша дівчина буде керувати величезною вантажівкою
та проїде по твоєму обличчю раз,
а потім ще раз і ще раз...
Поки тебе буде геть неможливо опізнати.
То ми скажемо, що це була випадковість. Так. У нас буде два алібі та свідок Джеф.
Як мене навчили на юридичному це буде повністю виграшна справа.
Залізобетонна.
Круто.
Добре. До побачення. Було приємно...
Джеф. Чудово.
Послухай, я хотів тобі розповісти що...
Що?
Бал розбитих сердець - це твій вечір, і я лише хотів, аби ти знала...
Я буду триматися подалі від готелю, добре?
Від готелю "Хлоя"?
Хай там як, я лише показував їй, що вийшло.
Я назвав готель на її честь дуже давно, і тепер занадто пізно та дорого
міняти ім'я.
Пробач мене.
Добре.
У мене закохані багато художників.
Я вас не бачила. Але, так, мені відомо про усіх ваших коханців.
Досить незвично таке чути. Дивно звучить.
У мене є дещо для твоєї інсталяції.
Я була заміжня за чоловіком, який ревнував мене геть до усього.
Ревнував, якщо мені подобалась книга, якесь місце,
квітка або людська істота...
Ревнував.
Тут нічого немає.
Я кинула його та продала обручку.
І відкрила галерею Вульф,
та заприсяглась репрезентувати митців, які додають мені ентузіазму.
Я ніколи не оглядалась назад.
Ви шкодували, що вийшли за нього?
Ніколи.
Якби наші шляхи не перетнулись, то я би не стала тою, ким є зараз.
І я би не стала собою, якби не звільнилась від свого минулого.
Моя люба, біль неминучий.
Але важливо лише те, як ти на нього реагуєш.
- Привіт, як справи? - Привіт.
Що ти робиш?
- Привіт! Дякую. - Ніколи не бачила, щоб вона це робила.
Це дивно.
Насправді я не знаю, що я тут роблю.
Не знаю. Мене ніхто ніколи не кидав.
Я не знаю, як саме змінилась ця кімната,
але щось є в тому, коли тут стало набагато менше...
"мотлоху"?
Тепер вже не схоже, що тут жила якась безпритульна жінка.
Знаєте, що? Мені варто було викинути вас у сміття.
Марі Кондо вам в дупу. Як вам таке?
- Нік прийде сьогодні? - Так. Допитливі люди хочуть знати.
Я не знаю і мені байдуже. Це мій вечір. Я зайнята лише собою.
- Гаразд. Пізніше. - Ні, зараз.
- Ти завжди кажеш пізніше і не платиш. - Я завжди плачу.
- Ти мені багато винна... - Платиш? Чекайте, що? Що відбувається?
- Які у вас там секрети? - Ніяких.
Надін?
Ми заклались, чи ви з Ніком знов будете разом.
Я сказала, що ні. Вочевидь, я виграла. Я завжди виграю.
- Ви що? - Ми робимо ставки на тебе.
А як ти думаєш, звідки у мене кошти на такий стиль життя?
І скільки грошей пройшло крізь цей тоталізатор за минулі роки?
- Копійки. - Дрібниці.
Ні, скажіть мені зараз. Скажіть мені...
Сімсот дев'яносто вісім доларів, тридцять чотири центи.
Зараз? Ти вирішив заговорити зараз? Я подаю на розлучення.
Ми не були одружені.
То ж поспіши та запропонуй мені, щоб я могла розлучитись з тобою!
- Ти вийдеш за мене? - Забирайся геть!
Ось чому я вважаю опосумів самими крутими тваринами в світи.
Але якщо завести опосумів, необхідно згадати і про сурикатів.
Вони вміють ось так стояти на задніх лапах, оглядаючись навкруги.
Ще вони вміють бігати на чотирьох лапах. Корміть їх жуками.
Вони бігають по пустелі.
Не бери це м'ясо. Воно лежало занадто близько до спрею від комах.
- То ти справді не прийдеш? - Я не знаю.
Я погано почуваюсь, турбуюсь щодо відкриття готелю та...
Схоже, що я можу захворіти.
Перевіриш мені лоб?
- Гарячий, правда? - З тобою все гаразд.
Я так і знав.
Ми маємо йти. Я давно вже не носила підбори.
Ви мене справді заспокоїли. Ви станете чудовими батьками.
Хворі люди викликають в мене огиду. Ти маєш пояснити йому, що відбувається.
Ні, не маю. Він баран. Поглянь на нього.
А типу ти розумний? Усі чоловіки - барани.
- Ми дарма дозволяєм вам керувати. - Це негуманна фраза.
Ви зруйнували планету, почали війни, повбивали бджіл. Ви грабуєте та ґвалтуєте.
І якби ви відкрили очі на те, що відбувається в світі,
то плакали б безупинно.
Я знаю, що не маю до цього ніякого стосунку, але погоджуюсь.
Лише згадай, як далеко зайшов цей чувак. Він набагато тупіший за мене.
Ти хоч розумієш, що я стою поруч і тебе чую?
Так, я навіть вказав на тебе.
Послухай. Ти не хворий. Ти маєш йому розповісти, що відбувається.
- Ні. - Я чекатиму на дворі.
- Можеш повернутися? - І запізнюватися ми не будемо!
Гаразд.
- Нік, друже, ти не хворий. - Я відчуваю себе дуже хворим.
- Дійсно. У тебе розбите серце. - Неправда.
- Правда. - Ні, неправда.
- А звідки, думаєш, взялись гроші? - Я не знаю. Звідки? Що?
- Позика, яка врятувала твою дупу. - Ну?
- І готель, що ти назвав на честь іншої? - І що з того?
Пам'ятаєш того загадкового приватного кредитора, Ніку?
Люсі переконала Еву Вульф підтримати тебе грошима.
Вона врятувала твій зад. Вона схожа на лицаря у сяючих обладунках,
а ти - на саму тупу принцесу, яку я лише бачив в житті.
Ні. Знаєш що? Я - не дурна принцеса. Потримай це.
Я це казав не буквально. Не ображайся.
То я просто заплачу за це...
Не можу повірити, що ти це зробила, враховуючи, яка ти божевільна.
Моє божевілля - прекрасне.
Божевільно прекрасне.
Тобто командний дух, або... Що? Я не знаю. А де Джеф?
Я ненавиджу його. Кохаю його. Тобто ненавиджу. І що ти зі мною робиш?
Як тобі таке відчуття?
- Моє тіло не проти. - Ні?
Ні, це забагато. Не треба.
ВОНА БУЛА МОЇМ МЕХАНІКОМ 26 РОКІВ КАТОНА, ШТАТ НЬЮ-ЙОРК
ВІН БУВ АДМІНІСТРАТОРОМ РОК-ГРУПИ ЛАНСІНГ, ШТАТ МІЧІГАН
ВІД ДЖЕЙ-ДЖЕЯ, КОРОЛЯ ПЕЙДЖЕРІВ ФЛЕТБУШ, ШТАТ НЬЮ-ЙОРК
ІНСТРУКТОР ПІДВОДНОГО ПЛАВАННЯ ОКАЛА, ШТАТ ФЛОРИДА
НАПИШІТЬ ПОВІДОМЛЕННЯ КОЛИШНІЙ ЧИ КОЛИШНЬОМУ
ЗАЛИШТЕ БАГАЖ СВОГО МИНУЛОГО
У ВАС РОЗБИТЕ СЕРЦЕ? ВИБИЙТЕ ЙОГО
РОЗБИТІ ТАРІЛКИ ПІД ЧАС ПРОЩАЛЬНИХ СВАРОК
ТИ ПОСТІЙНО ДЗВОНИЛА МЕНІ НА МОБІЛКУ
Вітаю, збирачі мотлоху та фріки мистецтва.
Ласкаво просимо до Галереї розбитих сердець.
Так! Так.
У цій галереї немає картин вартістю у сотні тисяч доларів
чи дорогоцінних скульптур.
Тут є... мотлох. Багато мотлоху.
Але це речі, які ми бережемо,
сувеніри, які розповідають історії нашого життя,
навіть якщо це надкушене крабове тістечко.
- Привіт, мені потрібне те замовлення. - Ти ж його відмінив?
- Так. А можеш його поновити? - Авжеж.
Я почала збирати речі,
бо колись давно загубила рідну людину.
Її тіло все ще тут, але вона втратила пам'ять.
Тому, у багатьох відношеннях я теж її втратила.
Таким чином, моє серце вперше розбила моя мама.
Я боялась, що стану такою, як вона. Що я все забуду, і мене усі забудуть.
Тому я стала чіплятися за речі. А вони не давали мені рухатися вперед.
Почуття розбитого серця - це найсамотніше почуття в світі.
І правда у тому, що воно приходить до кожного з нас.
Перед ним ми усі рівні.
І без розбитого серця я би ніколи не створила цієї галереї.
Схоже, що те, що мене зламало,
водночас зробило мене тим, ким я є.
Люсі! Перепрошую. Пробачте.
Перепрошую.
Ось так.
Люсі!
Тож я хотіла звернути вашу увагу на деякі з інсталяцій...
Люсі!
Як це незручно.
Нік! Що ти робиш?
А на що це схоже? Це широкий жест.
Це невчасно.
Якщо хочеш тихо та терпеливо почекати, доки я закінчу...
Ні, я так не можу.
Мапа була моя.
- Чекай. Що? - Та мапа.
Я залишив її тут. Знаю, я сказав, що він...
Що це вийшло випадково. Не знаю. Я лише намагався, аби ти не здогадалась.
Я зустрів Хлою, коли ми працювали в готелі. І вона була...
Я закохався у неї.
А потім вона мене кинула, обравши мого начальника.
Я був розчавлений.
Я пообіцяв собі, що більше ніколи
не дозволю нікому викликати у мене таке почуття.
А потім я зустрів тебе.
І тому я приколов мапу на стіну, бо я хотів побачити тебе ще раз.
Ти міг просто запросити мене на вечерю.
- Так. Зараз я це розумію. - Наступного разу.
Можливо. Непоганий варіант.
Але кохання примушує нас робити божевільні, дурні, нераціональні речі...
І, як ти розумієш, я намагаюсь зараз сказати: "Люсі, я кохаю тебе!"
Спробуй ще раз. Ще раз.
Я кохаю тебе, Люсі.
Так, я тебе чула. А тепер повертаємось до моєї промови.
Може мені варто просто...
- Ти маєш залишитись... - Трохи незручно, що ти не...
О Боже!
Скажи, що теж його кохаєш! Так?
- Так, тобі варто відповісти взаємністю. - Скажи, що кохаєш його.
Це було дуже мило, але ви не знаєте усього, тому...
- Скажи, що кохаєш! - Що кохаєш, скажи!
- Ми скандуємо? Тепер ми скандуємо. - Що кохаєш, скажи! Що кохаєш, скажи!
- Гаразд. Гаразд.
Що кохаєш, скажи! Що кохаєш, скажи!
Добре, годі! Тиша!
Просто... Вибачте мене. Дякую, вибачте.
Привіт.
Я шматочок вугілля. Я згоріла і нічого не відчуваю.
ГОТЕЛЬ РОЗБИТИХ СЕРДЕЦЬ
Я змінив назву готелю.
Знаєш, в цьому нічого такого.
Добре, якби я цього не зробила, вони б налаштувались проти мене.
Це лише для них.
Ти єдиний, на пам'ять про кого я нічого не зберегла.
Чому це?
Бо я теж тебе кохаю.
Добре, добре.
Гаразд, Привіт. Добре...
Це перша пляшка віскі, яку ми випили разом.
Це маркер, який Люсі використала аби опоганити мій готель.
А ключ від кімнати готелю, де ми з Люсі вперше налагодили контакт...
Що ти робиш?
Я розповідаю про речі, як це роблять інші люди.
Я перепрошую. Вона не вміє себе поводити.
Добре. Це мило, але це непотрібно,
бо ми ніколи не розлучимося.
Навіть якщо буде зомбі-апокаліпсис.
Пробачте, він такий збирач мотлоху.
Ми не користуємся цим терміном. Він звучить зневажливо.
Точно. Я гарно тебе навчила.
Переклад субтитрів: Всеволод Іващенко