превод: JJD
Армията се обедини с Испанската колониална армия на Мароко.
Това съобщение е от вашето правителство.
Има военен възход.
Едно, две. Едно, две. Едно, две.
Предайте се.
Готови. - Предайте се.
Зареди. Огън!
ЩЕ ИМА ДРАКОНИ
Бях бебе на войната.
Но за мой късмет, не ми се наложи да воювам...
в нито една от 165 войни, които съпътстваха живота ми.
Баща ми обаче не беше късметлия.
Когато е бил млад...
всеки в Испания, е трябвало да избере страна и да воюва.
Решението е отнемало секунди...
но последствията, са отнемали цял живот.
Никога не е говорил за войната...
докато не го помолих, пишейки книга за мъртвия свещеник...
Хосемария Ескрива.
И той започна да говори ли, говори.
И така, търсейки светия, намерих баща си.
Мисля, че Оскар Уайлд беше написал...
"Всеки светия има минало...
а всеки грешник - има бъдеще. "
Хосемария!
Отчето е. Бързо!
Бързо! Извикайте доктор!
През Юни 1976...
причина за смъртта na монахиня...
диагностицирана с множествен калциран липоматизен тумор, причиняващ болка...
и достигащ размер на портокал на лявото рамо.
излекуван внезапно и трайно...
от Божия служител, Хосемария Ескрива...
който бил призован.
Свързахте се със съдия Маноло Торес.
Оставете съобщение.
Татко? Аз съм,... аз съм, Роберт.
Синът ти.
В Рим съм.
Пиша книга за Хосемария Ескрива.
Аз... идвам в Мадрид, татко...
и, искам да говорим за него.
Там ли си?
Моля те, татко, вдигни телефона.
Добре. Ще ти се обадя когато пристигна.
И защо се интересуваш от Ескрива?
Шумотевицата в пресата за евентуалното му канонизиране подбуди издателя ми.
А и съвпанието,
че са от един град с баща ми.
А, да, разбира се. Как е съдия, Роберто?
За да съм честен, аз...
Не сме говорили с него...
от осем години.
Преместих се за постоянно в Лондон, и от тогава...
Баща ми не е много милостив.
Осем години?
Деца? - Не.
Не се виждам много като баща.
Баща ти е от други времена.
Опитай се да го разбереш.
Опитвам се, Монсиньор. Опитвам се.
Бог да те благослови в издирването.
И предай почита ми на... - На Лейла.
Лайла.
До виждане. - До виждане.
Сигурен ли си? - Да.
Това в средата е Хосемария Ескрива.
А това в дясно съм аз.
А в ляво, баща ти.
Ето още една. От семинарията.
Ало.
Татко. В Мадрид съм.
Измина много време.
Слушай. Близо съм до теб, и искам да дойда да те видя.
Защо искаш да напишеш книга за него?
Точно за това искам да поговоря с теб.
Не се занимавай, Роберто.
Разбрах, че сте били в семинарията с него...
а никога не си ми казвал, че си искал да станеш свещеник.
Не мислиш ли, че е странно? - Да, мисля.
За това след година се отказах, Роберто.
Защо? Заради гражданската война ли?
Здравейте. Университет Лондон.
Д-р. Лейла Азоли, моля.
Кой факултет?
Физическа математика.
Какво съвпадение. Тъкмо мислех да ти се обадя.
Как е в Испания?
Обичам Испания.
Как е баща ти?
Обичам Испания.
Разкажи ми.
Не иска да се занимавам с това за Хосемария Ескрива.
Поне сте поговорили. Това не е ли прогрес?
Той знае нещо за Хосемария, по дяволите.
Знам, че знае. Защо не ми го каже?
В края на седмицата мога да се откъсна.
Искаш ли да дойда?
Пушка.
Не!
По дяволите.
Бях девет годишен, когато пътищата ни с Хосемария се пресякоха.
Преди много време.
Роберто, често си ми казвал, че съм ужасен баща.
Това, което не съм ти казвал е, че съм съгласен с теб.
Маноло! Маноло! - Има толкова много, което трябва да знаеш.
Така че, ако искаш да разбереш за миналото... - Маноло!
Ще ти разкажа. - Маноло!
Но те предупреждавам, ще има дракони. - Маноло! Маноло!
Добре ли си? Маноло!
Маноло!
Хванах се.
Метнах те, Хосемария. - Бях малко бедствие, като всяко момче.
Ще те пипна. - И Хосемария не беше светец.
Един ден, едва не ме уби.
Добро управление, момче. Напред!
Чувствам се като телец, Маноло. По-бързо!
Спри!
Маноло, добре ли си? - Луди ли сте?
Хосемария, Говоря на баща ти. Трябва да те напердаши.
Мразя го това блато.
Още малко и ще продам всичко и обратно в Мадрид, Кална се.
Може ли пак да карам, татко? - Не, Маноло. Достатъчно.
Ето го първия.
Виждаш ли?
Има много видове дракони, срещу които трябва да се изправиш.
Плаши ме.
Не се плаши, Маноло.
Колко дракони има, Абелиза?
Много, Хосемария.
Но както ще разбереш, по-важното е, как ще ги посрещнеш.
Бавачката на Хосемария, говореше за дракони...
все едно, че наистина съществуват.
Трябваше да мине четвърт столетие, за да разбера, че е била права.
Но в живота на Хосемария се случиха неща...
които го накараха да разбере това, преди мен.
Защо?
Не!
Бебето ми! Защо?
Хосемария, изгуби три сестри.
Аз загубих брат пеленак.
В онези дни, свърта беше част от живота.
Мамо?
Мразиш ли Господ сега?
Не, скъпи.
Аз... обичам го много.
А ще го мразиш ли, когато отведе мен?
Ела тук.
Съжалявам за сестра ти.
Бащата на Хосемария, притежаваше шоколадова фабрика.
Управител беше странен, старец...
Онорио.
Знаем, че харесваме това тук.
Знаем, че това, което искаме, е това, което е тук.
Но какво точно е тук?
Просто задръжте това на езика си...
за пет секунди.
Сега, предъвчете...
три пъти.
Маноло, какво вкусваш?
Бадем.
Бадем?
Канела.
Канела?
Не се надсмивай.
Да. Канела.
Добре, заминавай.
Хосемария, ти оставаш тук.
Гълчах Маноло, че се надсмива над това, което не може да изпита...
но не защото не може да го изпита.
А сега, виж това.
Не е ли грозно?
Жалко, обикновено малко зърно.
Все още, търпение...
умение, здрава работа и любов...
ще разкрият божествените вкусове скрити в него.
Ето.
Разбра ли урока?
Но знай, че не всеки има вкус за божественото.
И се чудя, защо ли е така?
Маноло!
Маноло! Изчакай ме!
Спри! Маноло!
Любимият ми трик, в онези времена...
да крада, от бащиния шоколад на Хосемария.
Но после баща му банкрутира, и изгуби шоколадовата фабрика.
И ми бе забранено, да играя, с Хосемария.
Баща ми смяташе, че бедността е заразна.
Каза ми, че Хосемария не е един от нас. - Едно!
Две!
А баща ми, можеше да бъде убедителен. - Три!
Баща ми, имаше повече пари...
повече коли, повече къщи.
Но Хосемария, имаше повече баща.
В мен започна да се прокрадва зрънце завист.
В детското сърце, са посети много зърна.
И никога на знаеш, кое от тях ще поникне.
Сигурен съм, че не ни видя.
Горе-долу тогава, Хосемария се промени.
Разказвам ти историята, както той ми я предаде.
В една студена зимна нощ...
Хосемария видял дири отвън, в снега до къщата му.
Последвал ги.
И тогава видял някой.
Тогава почувствал, че Бог, го зове.
В тези дни, беше обичайно...
за младеж, да стане свещеник.
За хубаво или лошо, повечето младежи се обричаха на безбрачие.
А най-малкото, като свещеници...
цената бе това.
Духовенството имаше кариерна опция.
Но за Хосемария, бе свят повик.
ЛОГРОНА ИСПАНИЯ 1918
Непоправима си.
Знаеш ли, с какво се захващаш, синко?
Да, татко.
Да не обичаш, никой.
Човешка любов, тоест.
Да нямаш собствено семейство.
Без синове. - Знам, тате.
Мъдро ли си избрал времето, да станеш свещеник?
Най-вероятно не.
Баща ти, още ли продава бельо, Хосемария?
Карикатура.
Ей, кариериста.
Бой! Бой! - Безплодно малко прасе!
Бой! Бой!
Бой! Бой! Бой! Бой! Бой! Бой! Бой! Бой! Бой!
Каква поука изведохте от това?
Да контролирам темперамента си.
Браво.
Торес, как нарече семинариста Ескрива?
Безплодно малко... прасе.
А ти... как нарече Торес?
Карикатурен кариерист.
Извинете, Монсиньор. Не харесвам този човек.
Карикатурен кариерист.
Това ли го обобщава?
И какво, след като баща му е богат, може да се държи като магаре?
Не е това обобщението, което си направих аз, Ескрива.
Кой още му е баща?
И твой?
Запомнете, че опрощаването...
е едно от нещата, както само Господ е изяснил...
които няма да бъдат опрощавани.
Така че...
мислите ли, че две луди глави, двуличник и губещ...
могат да бъдат добри свещеници?
Е, аз мисля, че могат.
Наистина мисля.
Е, за мен грешеше.
Не, не, не, не! Махай се от тук!
Работата ти е да очистиш тази паплач...
и фабриката ми да заработи. - Какво можем да направим?
Това ти е работата! Измет!
Отивай! - Опитват да нахранят семействата си, тате.
Какво? - Работниците.
Измет!
Маноло, когато бутането стане на тласък...
човек има само едно задължение...
и това е, да избере печелещата страна.
Тръгвай.
Здравей. - Здравей.
Радвам се да те видя. - Аз също.
Хубава кола.
От къде взе всичко това?
Татковите досиета от '50-те.
В хотела има още много.
И всъщност, ти ги е изпратил? - Да.
Значи напредвате.
И каква е причината за тази промяна?
Не знам. Чак ме е страх, да разбера.
"Фондация за болните."
Боже, толкова различен свят.
МАДРИД 1928
Хосемария ми пишеше веднаж годишно, до смъртта си.
Никога не му отговорих, но той не спря да пише.
В писмата си, ми пишеше за обратите на живота му.
Онорио.
Хосемария.
O, виж се.
Дай ми ръката си.
Как е моят стар работодател?
Татко умря преди четири години, Онорио.
Първата ми литургия, беше за него.
Спомн.. спомняш ли си...
шоколадовата ядка?
Разбира се.
Беше чудесен урок.
Съжалявам. Няма да помогне.
Защо не?
Защото...
Съм Евреин.
Знаеш ли, че голямата ми любов, беше еврейка.
Някога си мислех за покръстване...
но не можех да опозоря баща си.
Почитта към родителите е правило за всички, Онорио, и свято за Бог.
Но Иисус Христос... - Тогава ще ме приеме...
когато се изправя пред него, нали?
Това, което със сигурност знам...
е, че те обича много.
Благодаря ти.
Страх ме беше, да умра тук, сам.
Моля те, помоли се с мен, отче.
И обичай отеца, твоят Бог...
с цялото си сърце...
с всичките си мисли...
и с цялата си душа.
Господи наш...
създател на царството небесно...
свято да е името ти.
Нека дойде царството ти. Нека бъде извършена волята ти на земята,
както е извършена в небето...
Лека вечер, отче.
Господи, отвори очите ми.
Аз съм едно заслепено магаре.
Отдавна усещам напътствията ти, но за какво?
Имаш ли цел, за твоето магаре, Господи...
или съм твърде заслепен, за да я видя?
Тази вечер бе там, Господи.
Усетих те.
Моля те, да бъдеш с мен сега.
Моля те, да ми покажеш.
А сега, виж това.
Жалко, обикновено малко зърно.
Търпение, умения...
здрава работа и любов...
ще разкрият божествените вкусове скрити в него.
Разбра ли урока?
Да.
Да, разбирам.
Всеки и всичко.
Всеки и всичко...
в твоя прослава.
Прегръдката ти, е отворена за всички.
Един по един.
Благодаря ти, Господи.
Така, тази група от всеотдайни младежи, готови...
да се отдадат напълно на Господ...
с апостолска служба, включително и безбрачие?
Да, викарий.
Това бе условието, което им поставих, и те приеха.
Наистина ли? - Да.
Колко са?
Трима.
Опасявам се, този повик да не се окаже халюцигенен.
А това движение, ще включва ли жени?
Да, ваше Превъзходителство.
Ще живеят разделени, но движението ни ше ги включва...
а също ще бъдем отворени и към обвързаните двойки.
Живеейки в една институция?
Не е институция или движение.
А семейство от индивидуалности.
И не, жените ще живеят в домовете си.
Всичко изглежда много...
протестантско,
че Господ да бъде открит в...
суетите на всекидневието.
Извън светите порядки.
Без обети. А?
Без... привички.
Иисус е прекарал по-голямата част от живота си в работилница...
в Назарет.
Света на Господ е изпълнен с...
Света на Господ е изпълнен с добросърдечност.
Ако ги изпълним с любов, всяка дневна задача ще бъде в негова прослава.
Малки, но редовни актове на любов, между съпруг и съпруга...
между приятели, между непознати...
всеки разкриващ красотата на собственото си създание.
И искаш да отвориш нова резиденция във Валенсия?
Да. А някой ден в Ню Йорк, Париж...
Лондон, и, и... Токио.
Пътят до Токио е дълъг.
А, и...
няма пари, за да продължим.
И аз не мога да осигуря.
Не, не съм дошъл да говоря за това.
Моля само за вашето разрешение, за мен и работата ми.
И ще го имаш.
Отче Ескрива...
предлагам ти работа като мой секретар.
С времето можеш да направиш кариера...
която да придобие влиянието, от което се нуждаеш...
за да разбереш тази... тази твоя мечта.
Е, какво ще кажеш?
Казвам не, благодаря.
Санти.
А сега, няма да е лесно, знам го.
Виждам, че имате покрив над главите си, и винаги храна на масата си.
Не? А?
Хосемария... - Всъщност...
Имам идея.
Pecunia in arboribus non crescit. (Парите не растат по дърветата)
Крешит. Добре. Добре. Агустин.
Pec-- Pec--
Pecunia. - Не мога да го направя, г-не.
Да, можеш. Да, можеш.
Ще се научиш, и аз ще те науча.
Не. По дяволите!
Стойте тук.
Съжалявам, Отче.
Съжалявам. Но не мога...
Миризмата. Не мога.
Как ти е латинският?
Отивай.
Не.
Отивай. Хайде.
Отивай, отивай, отивай.
Стачкуваща паплач.
Карай през тях!
Не дей. Убиец.
Как можеш да го направиш? Знаеш волята на баща ми.
Тогава Господ ще те съди.
Проклети профсъюзи. Винаги съм казвал, че ще ги погубят.
Удар. Докторът тъкмо си тръгна.
Не. Не.
Татко.
Не може да говори.
Какво? Какво каза доктора?
Такава е Божията воля.
Махай се от тук.
Маноло, моля те.
Махай се от тук.
Махай се!
Татко.
Татко?
Татко.
Благодаря.
Добър ден, братко.
Братко?
Хосемария.
Знам кой си, Хосемария.
Чух лоши новини за теб, Маноло.
Молех се за теб.
Благодаря ти. Но не се нуждая от съчувствието ти...
колкото и да е искрено.
Маноло, каквото и да те мъчи, изпитанията са...
Мъки? - Съмненията, които имаш.
Съмнения. Мъки.
Хосемария, набутах се в семинарията от уважение към майка ми.
И напуснах, защото не се чувствах свещенически.
Както и знаеш.
Може и да е така, но това не означава, че не си свещенически.
You know...
my recurring nightmare is that I was partly to blame for you leaving.
Не, Хосемария.
За разлика от теб, избрах да живея в реалния свят.
Но оценявам безпокойствието ти.
Не е безпокойство, Маноло.
Любов е.
Бог е казал любов, и това е имал предвид.
Не е ли това, което си дължим един на друг?
Хосемария, истината е...
че се раждаме сами, и умираме сами.
Всичко по средата, е битка, която смятам да спечеля.
Останалото е, честно казано, сантиментални глупости.
Е, ще те оставям.
Обади ми се.
Ще дойда, обещавам.
Хосемария. Не се отказваш, а?
Мога да намеря значение за страданията ти, Маноло.
Страданието няма предназначение. Безцелно е.
Ако можеш да ме обориш, Ще целуна задника ти.
Обещавам ти.
Знам какво е да си гневен на живота.
Внимавай къде ще те отведе това, Маноло.
Овца.
Когато Хосемария получи повика господен...
аз също получих повик...
от стар приятел на баща ми.
Торес.
Добро утро. - Добро утро.
Е? - Шпионин?
Да. Ти.
Но очаквах повече.
След абдикацията на краля, Испания изгуби центъра си на гравитация.
Която сега ще се пресъздаде, ако е нужно, със сила.
И други средства.
Но правителството ни е избрано. Популярно е.
Времето му свърши.
Правителството е прогнила бисквита.
Разчупи я, и личинките ще излязат. - Личинки?
Социалистите, които искат социализъм.
Сталинистите, които искат сталинизъм.
Анархистите, които искат пълна власт.
Маноло, искаме да създадем нова Испания.
Обединена Испания. - Дори ако трябва да се почисти с кръв.
Възкръснала, велика, каквато бе преди...
дисциплинирана, мощна. - И почитана.
Наричаха ни, фашисти.
А ние тях - комунисти.
Всъщност, светът беше много по-сложен от това.
Но мнозина предпочетоха да го гледат през тези просто условия.
Само след три години, половин милион души бяха мъртви...
и повечето от тях - цивилни.
Но, дори и в такива времена...
някои се интересуваха повече от шапките и обувките.
Мислех, че отиде да си купиш нови обувки.
Да, отидох, но, изникна нещо друго.
И какво бе това? - Не. Срещнах старица, която...
На която и трябваше шапка. - И малко храна?
Да, и обяд. - Благодаря ти.
Седнете, моля, Педро, Изидоро.
И какво?
Как се казва тази група, която те разделя с дома?
Нямаме име, мамо.
Причисляваме се към Божието дело.
На латински ще звучи по-добре.
Опус Дей.
Е, магарето ти може да няма средства...
но пък си намери име.
Кое е следващото?
Комунистическата стачка, уби баща ми.
Сега беше моят ред, за удар.
Излизай от колата!
Ела тук, измет!
Сложи му качулка! - Моля ви! Не!
Да, ще ти уредим среща с Господ.
В колата на шефа.
Да тръгваме!
Къде ти е оръжието?
Това не е игра.
Той уби баща ти.
По дяволите. Копелето напълни гащите.
Направи го.
Направи го, по дяволите.
Педро.
Ти си луд. - Не, не съм.
Луд си.
Ще намрази цялата идея.
Е, нека го попитаме.
Да ме питате?
За това. Ще го сложим из целия Мадрид.
Виж.
Не мен, отче. Не мен.
Кръстоносен поход? - Да, отче.
Да използваме кръста за омраза и гняв... Християнско ли е?
Е, може би не.
Но, отче, правителството открито атакува църквата.
Не, не е така. Опитва се да модернизира Испания.
Стига бе, Педро.
Ако не направим нищо, значи сме страхливци.
Дори по-лошо - предатели. - Предатели.
Предатели? - Да, Пако. Предатели.
Това говорят хората.
Безучастни, докато църквата е нападана,
е образец за добър католик?
Педро, да разбирам ли, че искаш да браниш църквата?
Да, отче, но...
Хуан, да разбирам ли, че искаш социална свобода?
Да, разбира се.
Добре. Та, въпросът е, как да постигнем и двете?
Като нахраним гладните.
А обяда е готов, така че, сядайте.
Така че, приключихме ли с въпроса?
Не.
Виж, няма да ти казвам какво да мислиш.
Бог ви е дарил с мозък, разум и съвест.
И защо? За да можете сами да стигнете до заключение...
и да поемете лична отговорност за тях.
Но, преди да предприемете нещо,
преди да се опитате да промените света,
първо, помислете как да промените себе си.
Тук, заедно, създаваме нещо жизнено.
Сега, особено сега,
трябва да бъдем сеячите, на мира и радостта.
И обяд, мамо.
Отче!
Започнаха да убиват свещеници.
Какво? - Във вестника е.
O, Господи.
Къде? - Тук, в Мадрид.
Нека да видя.
Какво ще правим сега, отче?
Точно каквото казах, Хуан.
Моля.
Благослови ни Господи, и тези твои дарове...
които получаваме...
от твоята щедрост, до Христа, нашият Бог.
Амин. - Амин.
O, какво имаме тук?
Намерих хлебарка.
Внимавай къде стъпваш.
Понеже може да я стъпчеш, нали?
Да го стъпчем.
Свещеник. - Какво си имаме тук?
Малък свещеник? - O, да.
Внимавай.
Съжелявам. - Какво носи?
Какво си имаме тук?
Хайде. Покажи ни. - Не, не. Моля ви. Моля ви.
Дай ми го, или ще те набуча с това.
Убийте паразита.
Не съм паразит.
Работя, за да живея, точно като вас.
Работиш, за да живееш? Знаеш ли какво е да работиш?
Престанете!
Моля! Качете се в другия.
Успокой се.
Успокой се, старче. - Моля.
По-късно ще се видим, отче.
На ваша страна съм. - Фашист.
Хайде.
Следващият път ще те пипнем. - Да.
Имат нещо срещу враговете си, в тяхната класа.
Не мога да ги обвиня. - Не знам.
Цялата част със създаването, на по-целивизована Испания.
Точно.
А как нецивилизованото поведение ще постигне това?
Не можеш да направиш омлет, без да счупиш яйцата.
Не. Животът не е омлет.
И хората не са яйца.
Добре. Ако бях на твое място...
щях да спра да скитам в този костюм.
Вече не може да те защитава.
Не го нося за защита.
Имаш топки, за буржоазен задник.
Едно, две. Едно, две.
Благодаря ти, отче.
Едно, две. Стой!
От палатите си, епископите казваха...
"Блажени са кротките, защото те ще наследят земята. "
Готови!
Зареди! Стреляй!
Но блажените бяха изморени от чакане.
Те прибраха епископите и дворците им.
Той беше щастливец, че бе само камък.
Ехо?
Хуан? Пако?
Честит Рождан Ден!
Не е рожденият ми ден.
Моля те. Ела.
Хосемария...
като твой брат, бях избран...
да те помоля да празнуваме, втората ни година заедно...
като свалим обувките ти.
Да, отче!
Сваляй ги. - Сваляй обувките.
Сваляй обувките. Хайде, отче. - Не.
Да. - Да.
Обувките. - Сваляй обувките.
Вижте, една проста обувка.
Но дали е това, което изглежда?
Да. - Да.
Не. Всъщност, е дупка.
Дупка, маскирана като обувка.
Дупка, заобиколена от кожа.
А също така и завет от 20 километра на ден...
седем дни в седмицата...
в дъжд и пек.
Да! - Благодаря ти.
За щастие на тази невинна обувка...
ние всички се събрахме за...
Ta-дa!
Какви хубави обувки. - Пробвай ги.
Залегнете! Залегнете!
Сантяго, залегни!
Санти! - Господи!
Залегни!
Това е съобщение от вашето правителство.
Има военно въстание.
Армията се обедини с Испанските колониални армии на Мароко.
Всеки физически здрав испанец, който обича държавата си...
може много бързо да се присъедини във войната.
Аз се присъединих по мой начин към комунистическите бригади.
До тогава, ми харесваше да съм шпионин.
Имаше нещо вдъхновяващо в общата цел...
дори и да не е твоя.
Не мога точно да опиша екстаза да си в тълпата...
дори тя да е вражеската.
Няма по-добро чувство.
Е, с изключение на едно.
Езикът ли си глътна, другарю?
Толкова много млади хора,
какво ли ще знаят за страданието и смъртта?
Ще ни се присмиват ли със - "Струваше ли си?"
Ще ви питат, отново и отново, "Струваше ли си?"
А отговора, който ще изпълва сърцата ви ще бъде "Да"? Да!
Омраза към потисничество? Към тирания? - Да!
Омраза към тези, които се отнасят към нас като с животни,
забраняващи мечтите ни и задушаващи живота ни?
Да!
Но още.
И имайте вяра,
вяра, че нов свят ще бъде роден, от кръвта на стария.
И другарство, мои братя и сестри.
И кураж,
кураж да разбием клетките си...
и да се освободим, за да живеем благородно...
както орела кръжи, над планинския си връх.
Или да умрем опитвайки се!
Благодаря.
Име и държава. - Реджи. Франция.
Име и държава. - Жан. Южна Африка.
Има и държава. - Петйофи, Илдико. Унгария, г-не.
Няма "господа" в Железните Бригади, Илдико.
Селяни, работници...
такива като мен - избягали затворници.
Каквито сме - такива сме, но сме равни.
Все още борейки се, за свободата си,
каквито всички желаем да бъдем!
Илдико Петйофи.
Да, господине.
Ориол. - Да, Ориол.
"Да, Ориол."
Ревнуваш ли? - Не.
Как се казваш?
Маноло.
Да живее републиката!
Да живее!
БИТКАТА ЗА МАДРИД Ноември 1936
Бързо, бързо, бързо!
Бързо, насам, насам!
Хайде!
Прикрийте се! Движи се!
Огън! Огън! Огън!
Илди, Илди, Илдико!
Спри. Върни се. Изправи се срещу тях.
Благодари на негодниците, за теста на твоята смелост.
Отивай!
Отивай! Отивай. Отивай.
Торес. - Да.
Наглеждай я.
Напред!
Господи. Голяма съм страхливка.
Аз също.
Не мисля, че е правилно.
Чел си вестниците.
Не харесват свещениците, отче.
Тогава не ме наричай отче, щом съм облякан така.
Наричай ме Марияно.
Варгас е.
Хайде, отче. Тоест, Марияно.
Хайде. Колата е тук.
Отче, ще са в безопасност. Не се тревожи.
Отче.
Хайде!
Ще се грижа за тях. Обещавам.
Хайде! Отче, хайде.
Хайде.
Спри! Спри!
Ела на сам. Хвани тази дебела свиня.
Отче! Отче!
Не!
Хайде! Ела тук.
Ти смърдящ свещеник!
Ако искаш, давай, моли се. - Не.
Не! Не!
Хайде. Хайде.
Хайде.
Залегнете! Залегнете!
Легни!
Свини! - Не са свини, Хуан.
Хора, като нас. - Хора?
Педро, предлагал ли им е някога Отец Лазаро друго, освен любов?
Как може изобщо да правят това?
Защото ни виждат като част от система...
причиняваща им болка и отчаяние.
Ние... трябва да се помолим.
Първо за, отец Лазаро...
а след това за убийците му.
Но те са убийци, и изпитваха удоволствие.
А какво искаш да направиш тези свине?
Честно. Точно сега, ако можеше, какво би им направил?
Честно. И няма ли и ти да изпиташ удоволствие?
А ние не сме свине, нали?
Не е същото, отче.
Няма човешко същество, нито едно от нас,
което да е освободено от човешката слабост.
Нито един.
Вярата ни е дар...
и Бог ни е призовал да я показваме с любовта...
тук, на земята.
Непоколебима любов за всяко Божие дете, без значение за кого.
Без значение на коя страна е, без значение на обстоятелствата.
Въпреки че са грешни? - Да, Хуан!
Дори и да са грешни.
Разбра ли?
Прости ни съгрешенията.
Прости ми, Господи, за гнева ми.
Прости гнева на останалите.
За ненавистта...
и за всички онези, които убиват.
Помогни ми да намеря сила.
Да живее републиката!
Да живее!
Направи снимка на това.
Разбира се.
Благодаря, капитане. Да вървим.
Ще ме сложи в книга.
По-добре ще е в песен.
В затвора прочетох стотици книги...
а харесах само "Престъпления и наказания".
Не съм чела много книги.
Тогава от къде знаеш, какво може да ти предложи живота?
Мечтая.
И аз.
Долу тиранията!
Долу буржоазията!
Да живее републиката!
Да живее!
Да живее анархията!
Да живее!
Когато спрем вечерта, искам да дойда при теб.
Не, Маноло. Казах ти.
Защо не?
Защо се поставяш в това положение?
Отдаваш се на Ориол.
Изборът е мой.
И с другите е така. Знам.
Защото могат да умрат всеки момент!
Изборът е мой, ако искам, ще им създам комфорт.
Тогава защо ме отблъскваш?
Защото ревността е грозна.
Илдико, чуй. - Видях го по лицето ти...
когато се срещнахме насред речта на Ориол.
Предпочиташе да си него, а не себе си.
Ето. Бог да те благослови.
Благодаря ти, Изидоро. Много смело от твоя страна.
Литургията ще бъде в 1:00, а изповедите ще бъдат в 3:00.
Съжалявам, отче, но... - Не се тревожи.
Знам перфектно място.
Благодаря ти, отче.
Благослови ме, отче, защото съгреших.
Последната ми изповед, бе преди пет месеца.
И обещавам, че...
Отче.
Документите.
Наслаждавате се на зоологическата, а?
Да. Много е образователна.
А къде е жена ви, след като сте толкова образован?
У вас, пере?
Идея на майка ми.
Не за първи път ме спасява.
Отче, нуждаете ли се от подслон?
Да. Знаете ли някой?
Имам само една стая...
и почити няма място за мен, но ако...
Прекрасна сте.
Свещеник съм, но също и мъж.
Благодаря ви за куража...
но не.
Ориол, какво има?
Ако нещо се случи с мен...
Ще те чакам от другата страна.
Не го казвай. - Във война сме, Илдико. Не знам.
Отдържаме фашистите от две години.
Но Германия им дава самолети...
а лидерите ни в Мадрид, воюват почити сами...
и не ни дават нищо.
Тогава да мечтаем сега... докато можем.
Трябва ни носилка!
Връщат се!
Помощ! Помощ!
Муниции!
Негодниците знаят винаги къде да ни намерят.
Натискай! Натискай!
Остави ме аз да се оправя с това.
Не, остави. Хайде. Да тръгваме.
Тръгвай, тръгвай!
Това вони.
Неподвижни патки сме.
Проклетите комунисти в Мадрид, ще ни изцедят.
Пренесени сме в жертва.
Мога да направя нещо по въпроса.
Какво е това?
Пропуск.
Пропуск е.
Позволява, безопасно преминаване към другата страна.
Да вървим!
Отворете вратата! - Идвам! Идвам!
Милицията! Милицията е тук!
Елате с мен! Елате с мен! - По-бързо! От тук!
Хорхе, излизай.
Какво става по дяволите?
Трябва да скрием свещеника.
Свещеник?
Милицията е тук. Ще го убият.
Добро избавление. - Глупак.
Хайде. Елате. Отивайте. Побързайте. Отивайте.
Свещенико.
Ами ако ви издам?
Тогава ще се видя с всевишния по-рано от очакваното.
Ако те те намерят тук, тогава и аз ще те намеря.
Да, прав си. Изидоро, остани тук и се скрий.
Не, отче. Моля те. - Ще се предам.
Ще се предам. - Не.
Пригответе си документите! Сега! - Идват!
Махай се! Отивай!
Документите ти.
В сакото са.
Тогава го вземи.
Ана.
Виж там.
Мигел.
Къде е ключът?
Къде е ключът, господине?
Капитане, г-не. Извинете, г-не.
Не се безпокой. Просто си свършете дълга.
Тръгнаха си.
По-добре остане тук, докато се стъмни.
После се махайте от Мадрид...
освен ако нямате смъртно желание.
Благодаря ти.
Благодаря ти?
Трябва да ме вкарат в лудница.
Имам усмирителна риза, ако смятате, че ще е опасен.
Не се безпокой. Ще е добре.
O, не. Има милиция. Блокирали са пътя.
Моля ви, г-не, завийте на ляво.
Господ е примитивна концепция до нашето просветление!
Кой се осмелява да ме предизвиква на двубой?
Кой? Кой се осмелява да се бие с мен?
Кой?
Кой се осмелява да се бие с мен?
Копелета! Забавлявате се!
Някой ни издава, и се кълна...
че разбера ли кой е - няма да има милост.
Трябва да тръгнем довечера.
Не те чува, нали?
Всичката тази болка, а Господ остава безмълвен.
Чудовище е, знаеш ли?
Обичам го.
Въпреки че е чудовище?
Жените могат да обичат чудовища.
Това е адресът! Слизайте!
Изидоро, трябва ни друг план.
Тук сме да претърсим сградата.
След като ме изнасилиха., Спрях да ходя на месите.
Не мога да разбера, как го позволява Господ.
Приех го, както виждаш, Бог може да е ужасен.
А сега вече ходя на меси...
и молитвите ми са по-задълбочени от когато и да е било преди.
Боря го с любов, разбираш ли.
Харесваш ми.
Гледаш ме в очите.
Не ме съжаляваш. - Не.
Не, ти си изключително смела.
Не точно.
Все още не спя на тъмно...
и стол затиснал ключалката на вратата.
Мисля, че имаш да покоряваш планини.
И няма да бъде безболезнено.
Но след като приключиш, ще ти се вижда, че е било лесно.
Отче. Отче.
Трябва да тръгваме.
Този път на къде?
Отвъд Пиренеите.
Не.
Там ще сме в безопасност. - Не!
Ще се върна в града.
Обещах, че Божието паство никога няма да е изоставено.
Ще отида в Андора. - Не.
Не, самоубийствено е да останеш, и ти го знаеш.
И ако умреш, ще са изоставени.
И Кармен, майка ти, и Сантяго...
Отче.
Не. - Трябва да напуснем.
Да, моля те.
Отвъд планините?
Да.
Отче?
Командире, трети е.
Казва, че това е последното му предаване.
Сър, изгубихме къртицата си.
Да убиеш демоните си, никога не е лесно.
Понякога е по-добре, някой друг да го направи вместо теб.
Ставай! Вдигнете я!
Виж това! Виж го!
Какво е това?
Радио е!
Хайде! Хайде! Мръсен предател!
Намериха предателя!
Сигурен ли си? Кой ги видя? Кой?
Всички! Те!
Спрете!
Нека да гласуваме!
Кой иска да я убием?
Какво повече?
Аз ще го направя.
Какво?
Аз ще го направя.
Как можа да го направиш?
Не съм, Ориол.
Петима са те видели.
Но те лъжат. - Но намериха в теб радио.
Натопили са ме. Не е ли очевидно, за Бога?
Не.
Ти си унгарка.
А има унгарци, които воюват с фашистите.
Те самите ще те убият.
Казах, че аз ще го направя.
Когато бях на 18...
убих политически водач.
И се гордеех с това.
А сега,
това, което ще направя, не ме кара да се чувствам добре.
Обичах те, Илдико.
Но целувките ти, дойдоха от устните на дявола.
Не! Не! Не, моля те!
Колко много умряха заради теб?
Колко? - Моля те!
Понеже ти се доверих.
Илдико.
Ало?
Да.
Благодаря.
Татко.
Отнесен е в болница.
Какво ще правим сега?
Разкарай ги от тук. - Как?
Кажи им, че е бил предател. Почувствал е вина. Застрелял се е.
Няма да повярват.
Ще! - Не...
Видяха го сами.
Ще ти се доверят. Отивай!
Отивай!
Хайде!
Хайде! Подкарвайте камионите!
Товарете ги! Не оставяйте нищо! Хайде!
Кой да си помисли...
че някой като теб,
някой като теб, може да унищожи някой като него?
Някой като теб.
Това е твое!
Къде отиваш?
Трябва да се върнеш в Мадрид.
Мога да го уредя.
За доброто на детето!
Къде отиваш?
Оставете я. Намерих това в него.
Пропуск е. Пропуск... от врага.
Прав е.
Пуснете я. Пуснете я!
Пусни я. - Дайте и пушка.
Маноло, ами ние?
Ами ние?
Имате пропуските си. Използвайте ги.
Умира, Роби.
Трябва да преодолееш това между вас, заради нас.
Заради нас? Той е този, който прекъсна контакт с мен.
Той е този, който никога не пожела... - Роби.
Роби, за какво мислиш дойдох?
Защото си... упорита.
Понеже се нуждая от теб.
Да, защото усещах, че ще се случи това.
Че баща ти ще...
Че това ще се превърне в криза.
Не.
Не обичам баща си.
Мразя го.
Студен е, резервиран...
моралистичен задник.
Разбирам, Роби.
Мразиш баща си.
Затова не искаш да бъдеш такъв.
Не е ли така?
ПИРЕНЕИ Ноември 1937
Всичката тази болка, а Господ остава безмълвен.
Сега, мразиш ли Господ?
Не мога да разбера, как Господ позволява такива неща.
Моля те, бъди с мен сега.
Моля те, покажи ми.
Не те чува, нали?
Виж. Палеролс.
Ето, отче.
Трябва да ядеш, отче.
Трябва да възвърнеш силите си. - Не трябваше да тръгвам.
Предадох хората, които вярваха в мен.
Всички се съгласихме за безопасността, отче...
дори ако трябваше да те носим, по целия път.
Не, не, не, не, не.
Не съм достоен, нали?
Затова си безмълвен.
За разлика от теб, аз избрах да живея в реалния свят.
Мамо? Мразиш ли Господ сега?
Не, скъпи.
Обичам го много.
Преборвам го с любов, разбираш ли.
Добро утро, отче. - Добро утро.
Какво?
Нямаше ли да се катерим?
Да тръгваме, момчета. Да тръгваме.
Как е книгата ти?
Върви сама.
Благодаря за записите.
Там не се казва всичко.
Не съм си и помислял.
Веднаж, имах шанс да го убия.
Хосемария.
Вече не знаех, на коя страна съм.
Изпратиха ме в Пиренеите.
Граничен патрул.
Той се опитваше да пресече.
Бежанците си бяха бежанци.
Отслужваха литургия.
Перфектен изстрел.
Не. Не сега.
На коя страна си? - Казах, не сега.
Молим се пътят господен да бъде открит...
през всичкото това страдание, объркване и насилие.
Господи.
Също се молим, свободата...
с която избрахме омразата, сега да я използваме за опрощение...
така че любовта да прониже сърцата...
един по един, и така всичко да потъне в мир.
Татко?
Прочети го.
Виж какво стана.
Имам храна. Вземи я.
Защо си пропиляваш живота?
Мъртъв е.
Чака ме в отвъдното.
Когато ме прониже куршум, той ще е там.
Това ми каза.
Вярвам му.
Роберто, чел ли си Сервантес?
Казва, че: най-големият ни враг сме самите ние.
Да. Още веднаж, скъпа.
Излезе. Срежи я.
Ето, ето.
Ето го, прекрасно дете.
Прекрасен е.
Хубаво малко момче.
Не искаше да те докосне.
Заради него, искаше да умре.
Знаеше, че няма как да стане...
ако те бе взела.
Така че, те остави там...
и никога не се върна.
Предайте се! Трябва да се предадете!
Предайте се! Предайте се!
Оставете оръжията си, и излезте.
Борите се, за изгубена кауза.
Това е последният ви шанс, да спасите живота си.
Давам ви, 30 секунди...
хвърлете оръжието си, и излезте с вдигнати ръце...
над главите си.
В противен случай, ще умрете.
Повтарям: Това е последната ви възможност.
Оръжие. Малко псе, дай ми пистолет. - Предайте се.
Come on.
Това бе едничкият момент...
когато можех да й дам, каквото желаеше.
Сега знаеш всичко.
Така че, върнах се за теб.
След войната.
В онази ферма.
Защо?
Какъв живот би бил за дете там?
По онова време...
не съм си мислел, че ще пишеш тази книга.
Мислех със смъртта и...
ще се освободя от нея...
от тази болка.
Но не се получи...
защото...
когато погледнех в очите ти...
Виждах... нейните.
Какво очакваш от мен?
Наистина...
какво очакваш...
от мен?
Моли се, за мен.
И някой ден, ми прости, сине.
Аз...
не съм ти син.
Роби.
Майка ти.
Искаше, да се моля за него.
Можеш ли да повярваш?
Ще го направиш ли?
Няма начин.
Не и за него.
Той умира, Роб.
През всичкото това време, мислех, че е загинала в самолетна катастрофа.
Цялото ми детство...
се молих за знак на привързаност.
Но сега те освободи от това, нали?
Всичко това излезе, заради една скапана книга.
Не е скапана книга.
Шанс.
Какво?
Шанс да поправиш, нещо разбито.
Не си тук по случайност, Роб.
Не разбираш ли?
Това не е много научно, Лил, не мислиш ли?
Роби.
Има различни начини за измерение на една и съща вселена.
В твоя, шанса не отсъства, нали?
Не.
Хосемария?
Приятелю.
Ти дойде...
както обеща.
Моли се за мен...
Хосемария.
Има ли някой с него?
Даде ми... молитвена броеница.
Още я пазя.
Никога не я ползвах...
но я пазя.
Мога ли да бъда опростен?
Татко?
Татко.
Робърт.
Толкова много са грешните обрати в живота ми.
Свър... свършиха, татко.
Освен за...
целуването на задника му?
Какво?
Неговия.
Когато прощаваш, освобождаваш някого:
себе си.
Мисля, че баща ми искаше да му простя за мое добро.
И се опитвам.
Животът, дона Долорес...
не може да бъде разбран, сам по себе си.
Като...
Като нишка е, на собствената ти бродерия,
оплетена с други нишки...
раняващи се взаимно във времето.
Трудно е да видиш кройката...
докато не завърши.
Ако някога завърши.
Добре ли си?
Виж, отче. Андора.
Стигнем ли там, в безопасност сме. - Благодаря ти Господи.
Чакам за заповед.
Сър? Сега?
Тогава, ще го направя без заповед.
Залегни! - Снайпер!
Залегни!
Отче! - Улучен ли е?
Отче, улучен ли си?
Хайде! Хайде! - Хайде, отче!
Да тръгваме! - Бягай!
Към границата! - Бързо! Бързо!
Хайде! Почити стигнахме!
Хайде, хайде!
Свобода!
Направихме го!
Благодаря ти.
Отче?
Хосемария, посвещава остатъка от живота си, на развитието на Опус Дей.
English - US - SDH