Filmový festival Cannes 2002 Zlatá palma
Varšava 1939
-Pan Szpilman? -Dobrý den.
Jsem tu kvůli vám. Tolik jsem vás chtěla poznat.
-Kdo jste? -Dorota. Jsem Jurkova sestra.
-Jste zraněný. -Ne, to nic není, jen...
Pojď, Doroto, obdivovat ho budeš někdy jindy. Teď není čas.
Jurku, proč jsi ji přede mnou schovával?
-Nevím, co si mám vzít. -Pořád toho máš moc.
-Kolik chceš táhnout kufrů? -Vezmu si ty červené šaty.
Nemám s sebou vzít obrázek strýčka Szymona?
Dělej, jak myslíš.
-Teď na to nemám pomyšlení. -Však on přijde, neboj se.
-Na boty musíme vzít další kufr. -Mami, Wladek přišel!
Zaplať Pánbůh! Wladku! Co se ti stalo?
-Je to jen škrábnutí. -Dělala jsem si starosti.
Říkal jsem jí, že máš doklady. Kdyby něco, přivezli by tě.
Henryku, nemluv tak!
-Nemůžu nic najít. -Wladek je tu!
-Co jsem říkal? -Co to děláte? -Nevíte, kde mám klobouk?
-Bombardovali nás. Nevysílá se. -Varšava není jediná stanice.
-Musíš si zabalit věci. -Kam jdeme?
-Odcházíme z Varšavy. -A kam? -Copak jsi o tom neslyšel?
-O čem? -Psali to v novinách.
-Kde jsou noviny? -Balím do nich. -Ona do nich balí nádobí.
Vláda odešla.
Bojeschopní muži mají na druhé straně řeky zformovat obranu.
V domě zůstaly jen ženy, všichni muži odešli.
A vy chcete formovat obranu s tolika kufry?
-Zabal si, Wladku, není čas. -Já nikam nejdu.
-Tak já taky nikam nepůjdu. -Hloupost. Musíme zůstat spolu.
Ne. Jestli máme umřít, chci umřít doma. Nikam nepůjdu.
-Pánbůh nás chraň. -Tiše! Tohle je důležité.
Právě nás informovala londýnská BBC, že britská vláda
poté, co nedostala odpověď na ultimatum zaslané německé vládě,
vyhlásila nacistickému Německu válku.
To je úžasné!
Francie patrně v nejbližších hodinách vyhlásí válku také.
To je úžasné!
-Mami, bylo to moc dobré. -Ano, výtečné.
Na takové oslavě si musíme dát záležet.
Připíjím na Velkou Británii a na Francii.
Říkal jsem vám, že všechno dobře dopadne.
Pět tisíc tři.
-To je všechno? -Ano, víc nám nezbylo.
Stejně je to moc. Poslouchejte. Nová omezení v držení hotovosti:
Židé mají povoleno mít v držení nanejvýš dva tisíce zlotých.
-Co uděláme s tím zbytkem? -Uložíme to na blokovaný účet.
Do banky? Do německé banky by snad nikdo peníze neuložil.
Můžeme je schovat. Třeba sem do květináče.
Ne, jsou ověřené způsoby. Víte, co jsme dělali za minulé války?
Schovali jsme peníze do nohy od stolu.
-A co když ten stůl odnesou? -Proč by odnášeli stůl?
Němci chodí k Židům a berou si, co se jim zamane. Křesla, stoly.
-Opravdu? -Na co jim bude náš stůl?
-Co to děláš? -Poslouchejte.
To je nejlepší skrýš. V květináči je nikdo hledat nebude.
-Počkejte, něco mě napadlo. -Neříkej! To je mi novina.
-Půjdeme na to psychologicky. -Cože?
Necháme hodinky a peníze ležet na stole pěkně na očích.
-To je hloupost. -Při hledání si jich nevšimnou.
Větší pitomost jsem neslyšel. Samozřejmě že si jich všimnou.
Pitomec.
-A já jsem u tebe pitomec? -Tady je hledat nebudou.
-Nepotrvá to hodiny. -Máme čas. -Potrvá to spoustu hodin.
-Jak je dostaneš ven? -Nevím. -Řekni mi, jak je dostaneš ven?
-Proč ti nic není dost dobré? -Pinzetou po jedné bankovce?
Prosím vás, buďte zticha! Uklidněte se!
-Paní advokátka žádá o klid. -Poslouchejte!
Hodinky dáme do květináče a peníze do houslí.
-A budu na ně moct hrát? -Uvidíš.
Jurku. Tady je Wladek Szpilman.
Děkuju, dobře. A ty?
Nestěžuju si. Vím, proč mi voláš. Ale nic s tím nezmůžu.
Stanici už neobnoví. Vysílat se nebude.
Já vím, ale...
Poláci už nebudou mít rozhlas.
Ale určitě najdeš práci. Klavírista jako ty, Wladku...
Možná ano, možná ne, ale...
Neber si to ve zlém, ale nevolám ti kvůli své budoucí kariéře.
Týdny jsem Jurka prosila a včera mi řekl: ´´Pojď zítra se mnou.´´
A zrovna bombardovali rozhlas.
Byl jsem tak rád, že jsem se s vámi mohl seznámit.
-Opravdu? -Ano.
-Na to nikdy nezapomenu. -Krásně hrajete, pane Szpilmane.
-Říkejte mi Wladku. -Nikdo tak neumí zahrát Chopina.
-Doufám, že je to poklona. -Samozřejmě. -Jen jsem žertoval.
-Nezajdeme na kávu do Paradisa? -Ano, s radostí.
-A co děláte vy? -Absolvovala jsem konzervatoř.
-Jste hudebnice? -Teprve začínající.
-Na jaký nástroj hrajete? -Na violoncello.
Miluju pohled na ženu, která hraje na violoncello.
Židům vstup zakázán
Znáte je. Chtějí být lepší nacisti než Hitler.
-Půjdu tam a budu si stěžovat. -Raději to nedělejte. Věřte mi.
-Takhle vás nesmějí ponižovat. -Na shledanou.
Půjdeme jinam.
-Můžeme se projít do parku. -To nejde.
Podle nového nařízení Židé do parků nesmějí.
-To myslíte vážně? -Ano.
Nemůžeme se posadit na lavičku, protože i to je Židům zakázáno.
-To je absurdní. -Můžeme si promluvit tady.
Na to snad právo máme, ne?
Tak vy hrajete na violoncello, Doroto? To je hezké.
A jakého skladatele máte nejraději? Chopina?
Musíte se naučit jeho sonátu pro violoncello.
Mohl bych vás doprovodit. Hrál bych na klavír a vy na cello.
Pane Szpilmane, jste úžasný člověk.
Říkejte mi Wladku, prosím.
Všichni Židé z Varšavy budou nosit pásku na rukávě.
Všichni Židé jsou povinni být na veřejnosti viditelně označeni.
Nařízení vstoupí v platnost dne 1. prosince roku 1939
a týká se všech Židů starších dvanácti let.
Pásku s modrou Davidovou hvězdou na bílém podkladu
budou nosit na pravé paži.
Hvězda bude od jedné špice k druhé měřit osm centimetrů.
Ramena hvězdy budou jeden centimetr široká.
Žid, který neuposlechne tohoto nařízení, bude přísně potrestán.
Guvernér varšavského gouvernementu
doktor Fischer.
-Já to nosit nebudu. -Nenechám se označkovat.
Ukaž mi to.
Je tam uvedeno, že si máme pásky opatřit sami?
-Kde je dostaneme?-Nikde. Nebudeme je nosit.
Vy!
Pojďte sem!
Jak to, že jste se neuklonil?
Odpusťte.
Po chodníku máte zakázáno chodit!
Jdi do strouhy!
-Viděls to? -Co? Já teď pracuju.
Co je to?
-Sem nás dají. -Jak to?
Z nařízení guvernéra varšavského gouvernementu doktora Fischera
bude ve Varšavě vytvořena nová židovská čtvrť,
kde budou povinně bydlet všichni varšavští Židé i nově příchozí.
A tady: Židé, kteří bydlí mimo vyznačenou zónu židovské čtvrti,
jsou povinni se přestěhovat nejpozději do 31. října 1940.
Všichni se tam nevejdeme. Ve Varšavě je čtyři sta tisíc Židů.
Ne, přesně tři sta šedesát tisíc. To bude snazší.
Co si počnu? Řekni mi, co za to nakoupím.
Dělám, co můžu.
Mami...
Mami, co je ti?
Dvacet zlotých.
To je všechno,co nám zbylo. Dvacet zlotých.
Co nakoupím za dvacet zlotých?
Nechci už vařit pořád dokola jen brambory a brambory.
Měli byste mou nabídku přijmout. Víc vám nikdo nedá.
-Je to Bechstein, pane Lipo. -Dva tisíce zlotých.
Co si počnete, až budete mít hlad? Najíte se klavíru?
Jste sprostý zloděj! Táhněte! Radši ho dáme někomu zadarmo!
Jedli jste už dneska? Co je s vámi?
Zbláznili jste se.
Dělám vám laskavost. Dva tisíce a zaplatím navíc dopravu.
Určitě jste dneska nejedli.
Vezměte si ho!
31. října 1940
Doroto!
Dobrý den.
Nechtěla jsem to vidět, ale bylo to silnější než já.
Jak se máte?
-Dobře. -To jsem rád.
Vlastně ne. Zatkli mého bratrance.
Jurek říká, že ho pustí. Je to strašné.
-Nebude to dlouho trvat. -Nemůže. Je to příliš...
Je to příliš absurdní.
Už bych měl...
Jistě se uvidíme.
Brzy.
Na shledanou.
Abych pravdu řekl, čekal jsem to horší.
Jak tu budeme spát?
Já s děvčaty v kuchyni. Vy s tatínkem budete spát tady.
Podívejte.
Pojďte se podívat.
Jdi pryč. Jedeš!
Tati, tatínku...
-Prodal jsi? -Jen Dostojevského Idiota. Tři zloté.
-To je lepší než včera. -Za tři mizerné zloté.
-A jiní vydělávají miliony. -Já vím. -Nic nevíš.
Podplácejí stráže a vozí dovnitř tuny zboží.
Jídlo, tabák, lihoviny, francouzskou kosmetiku.
Lidi tu umírají hlady.
Promiňte, neviděli jste mého manžela? Izák Szerman.
Je vysoký. Vysoký krásný člověk s malou šedou bradkou.
-Lituji. -Promiňte.
Na shledanou. Dobře spěte. Kdybyste ho viděli, napište mi.
Izák Szerman.
Proč musí naší čtvrtí procházet ulice gójů? Nemůžou nás obejít?
Neboj se. Slyšel jsem, že přes ni brzy postaví most.
Jaký most? Zbláznili se?
Němci si myslí, že jsou chytří. Podle mě jsou úplně pitomí.
Moje rodina má hlad a já celé dny čekám, až nás nechají projít.
Proč myslí, že jsem tu? Abych poslouchal tohle fidlání?
Co netancuješ?
-Hni sebou! -Je ti zima?
Zahřeješ se! Tancuj!
-Jen si skoč. -Tancuj...
Tak se mi to líbí. Pojď sem, zatancuj si s ním.
Uděláme si tady na ulici židovskou tančírnu.
Už jsou tady.
Čeká na vás Jicchak Heller.
-Co se stalo? -Dejte si čaj, jdu udělat oběd.
-Co tu děláš? -Přinesl nám moučník.
Jeho otec si znovu otevřel klenotnictví, viď, Jicchaku?
A představ si, obchody mu jdou.
-Nabíráme lidi. -Kdo? -Nedělej, že nevíš. Jdu v dobrém.
Přijíždějí Židi z celé země. Za chvíli nás tu bude půl milionu.
-Posilujeme židovskou policii. -Posilujete židovskou policii?
Chceš, abych mlátil Židy obuškem a choval se jako gestapák?
-Někdo to dělat musí, Henryku. -Ale proč já?
Chceš přece syny z bohatých rodin. Podívej se na nás tady.
Mohli byste žít líp. Nebo chceš dál živořit a rozprodávat knihy?
-Ano, děkuju ti. -Chtěl jsem vám pomoct.
Tebe, Wladku, s otevřenou náručí přijmou v policejním orchestru.
Dej se k nám. Nemáš práci.
Děkuju, práci mám.
Ano, jistě.
Promiň. Wladku, on chce, abys přestal hrát.
Kdo chce, abych přestal hrát?
Ber to z té lepší stránky. Jsi v malém ghettu s intelektuály.
Mezi výkvětem. To velké ghetto je stoka.
-Jehudo, dej mi nějakou práci. -Jsi umělec, máš lidi potěšit.
-Já chci být prospěšný. -Jsi moc známý, Wladku. A pak...
Vy muzikanti nejste dobři spiklenci. Jste moc...
...múzičtí.
-Kdo je tam? -Symche? -Majorek.
Vylepují vyhlášky. Vyčistí město od nežádoucích živlů.
-Co je nám po vyhláškách. -Ahoj, Symche.
Dolku. Paní Zyskindová.
Jehudo. Máš hodně práce?
Majorku. To je největší polský klavírista Wladyslaw Szpilman.
-Těší mě. -Bohužel jsem vás hrát neslyšel.
Majorek byl v armádě. Vyčítám mu jen to, že není socialista.
Měl bys už jít, Wladku. Za chvli začne zatemnění.
Víš, jaký mají ty naše noviny náklad?
Pět set výtisků.
Každý výtisk přečte průměrně dvacet lidí. To je deset tisíc čtenářů.
Tím už vyvoláme povstání. Majorek je nechává na záchodech.
-Na záchodech? -Na těch, které najdu.
Němci nemají židovské záchody rádi. Jsou pro ně moc čisté.
Kousek chleba, prosím vás, pane, prosím vás, jeden zlotý.
Nechte toho!
Přestaňte!
Pojď.
Pojď, chlapče...
Postav se...
Prosím vás, nebudeme dnes mluvit o smutných věcech. Dobrou chuť.
Tohle vás rozesměje. Slyšeli jste o doktoru Raszejovi?
-O tom chirurgovi? -O něm.
Z mně neznámých důvodů ho Němci vzali do ghetta,aby tu operoval.
Poláka nechali operovat Žida?
Měl propustku. Víc nevím. A co se nestalo.
Uvedl pacienta do narkózy, a když začal operovat, přišli esesáci,
zabili pacienta na stole, doktora Raszeje a všechny kolem.
To je k smíchu, ne?
Pacient nic necítil, byl v narkóze.
-Řekla jsem dneska nic smutného. -Co se s vámi děje?
-Kde je váš smysl pro humor? -Mně to nepřijde k smíchu.
Víš, co mně přijde k smíchu? Ty a ta tvoje směšná kravata.
Co s tím má společného moje kravata? Nosím ji do práce.
-Do práce? -Ano, já pracuju. -Klimpruješ pro místní vyžírky.
-Pro vyžírky? -Pro vyžírky. -Chlapci...
-Že jiní trpí, je jim jedno. -A je to moje vina? -Ano.
-Nechtějí nic vidět. -Za to můžou Američani.
-Za mou kravatu? -Vlivní Židi v Americe.
Co pro nás udělali? Tady lidi umírají hlady.
Židovští bankéři by měli přimět Ameriku, aby vyhlásila válku.
Světla!
Stoupnout!
Stoupni!
Ven s ním!
Běžte!
Jdu za panem Szpilmanem. Jsem jeho sestra.
Vy ne.
-Co se děje? -Je to strašné. -Co? -Chytají lidi na ulici.
Odvedli Henryka.
Vrať se honem domů. Já to zařidím.
-Neviděl jste mého muže? -Ne. -Izák Szerman. -Bohužel.
Krásný vysoký člověk s malou šedou bradkou. Izák Szerman.
Co se stalo?
Odvedli mi vnuka. Chytají lidi a odvážejí je.
Co s nimi udělají? Už nevěřím v Boha.
S dovolením.
Jicchaku!
Wladek Szpilman!
Tady!
-Je tam Henryk. -Neviděl jsem ho.
-Můžeš pro něj něco udělat? -Teď jsem ti dobrý. Teď ano.
Pomoz nám, prosím tě.
-To je drahé. -Nemám čím zaplatit.
Tak s tím nic nezmůžu. Měl ses k nám dát, když jsem tě zval.
Prý máš velký vliv.
-Kdo ti to řekl? -Lidi.
Říká se, že jsi důležitý člověk.
Jicchaku!
Pomoc!
Zloděj!
-Za co tě sebrali? -Šel jsi za Jicchakem Hellerem!
-Prosil jsem se tě o to? -Pustili tě, ne?
Prosil jsi ho? Plazil ses před tou sviní?
-Požádal jsem ho o pomoc. -Kolik jsi mu zaplatil?
Čím bych mu asi zaplatil? Každý zlotý, který vydělám, projíme.
-Postarám se o sebe sám. -Chtěli tě deportovat!
To se tě netýká, šlo o mě. Co se do toho pleteš?
-Jsi blázen! -To se tě taky netýká.
Co je ti?
Jsi nemocný?
Mám hlad.
Jaké pracovní povolení?
Bez něj nesmíš v ghettu pracovat pro německou firmu. Jinak tě...
-Jinak tě co? -Budou deportovat.
-Takže je to pravda? -Odvezou nás.
Do pracovních táborů. Na východ.
-Malé ghetto zavřou. -Můj Bože.
Wladku!
Myslel jsem, že jsi na turné. V Londýně, Paříži, New Yorku...
-Tento týden ne. -Vypadáš hrozně.
Tys o tom neslyšel? Prý nás odvezou na východ.
Nesmíš věřit všemu, co se kde povídá, Wladku. O co jde?
Potřebuju pro otce pracovní povolení.
Pro sebe a zbytek rodiny jsem ho obstaral, ale pro něj ho nemám.
Proč jsi nepřišel za mnou?
-Nevěděl jsem, že můžeš pomoct. -Já ne, ale Majorek.
Opravdu? Ale nemám čím zaplatit.
To bys nás urazil. Můžeš pro něj něco udělat?
Přijď zítra ve čtyři k Schultzovi do dílny.
Dneska máš štěstí. To je historický imperativ v akci.
Proto říkám: ´´Ber to vždycky z té lepší stránky.´´
-Co záda? -Jsou lepší. -Lepší?
Lepší se neptat.
Děkuji.
Za málo. K ničemu vám to nebude.
Děkuji, pane Schultzi.
15. března 1942
Aspoň máme práci v ghettu, ne?
A zůstali jsme pohromadě.
Všichni ven! Na dvůr!
Bude to!
Jsme tu zaměstnaní. Máme pracovní povolení.
Vy ostatní, oblečte se a přijďte sem!
Vezměte si věci. Patnáct kilo na osobu.
Kam nás odvedete?
Mrzí mě to. Dělal jsem, co jsem mohl.
-Myslel jsem, že povolení stačí. -Prosím tě, Wladku.
Doufejme, že Henryk a Halina z toho vyváznou líp.
1 6. srpna 1942
-Kam nás vystěhují? -Vezou vás na práci.
Bude vám tam líp než v páchnoucím ghettu. Jděte!
Proč jsem to udělala?
Proč jsem to udělala...
Proč jsem to udělala?
Proč...?
Prosím vás, nemáte trochu vody?
Nemáte trochu vody? Umře mi. Moje dítě umírá žízní.
Prosím vás, nemáte trochu vody? Prosím vás.
-Slyšíte? Je to hanba! -Ano, slyším.
-Jdeme na jatka jako ovce. -Potichu, doktore Ehrlichu.
Proč na ně nezaútočíme? Je nás půl milionu, mohli bychom utéct.
Zemřeli bychom se ctí a na svých dějinách bychom nenechali skvrnu
-Jak víte, že jdeme na smrt? -Nevím to jistě.
Nemohu to vědět jistě, protože mi to neřekli. Ale oni nás vyhladí.
-Co mám dělat? Mám jít bojovat? -K tomu musíte mít plán a zbraně.
Má pravdu. Mám se pustit do boje smyčcem?
Němci neplýtvají pracovní silou. Odvezou nás do pracovního tábora.
Vidíte toho mrzáka? Ty starce a děti? Ty vezou na práci?
A co vy? Budete nosit na zádech ocelové traverzy?
Henryku! Halino! Henryku!
Halino! Henryku!
Věděli jsme, že jste tady. Chtěli jsme být s vámi.
Chtěli jsme odjet s vámi.
-Taková hloupost. -Proč jsem to udělala?
Začíná mi lézt na nervy.
Co, proboha, udělala?
Udusila své dítě.
Schovali se v úkrytu, ale když šla kolem policie, dítě plakalo.
Zacpala mu pusu, aby bylo zticha. A dítě se zalklo.
Jeden policista zaslechl, jak matka sténá, a přišel na ně.
Co čteš?
Když nás píchnete, neteče nám krev?
Když nás lechtáte, nesmějeme se?
Když nám namícháte jedu, neumíráme?
A když nám ubližujete, pomstít se nemáme?
-Velmi případné. -Ano, proto jsem si to vzal.
Hlupák. Co myslí, že s těmi penězi bude dělat?
Pojď sem, chlapče.
Pojď.
-Kolik stojí karamela? -Dvacet zlotých.
Za karamelu? Na co ti ty peníze budou?
Dvacet zlotých.
Měli bychom se na to všichni složit. Já mám deset zlotých.
Pět, deset, dvacet.
Proč?
Proč jsem to udělala?
-Halino. -Co?
-Je divné říkat to zrovna teď... -Co?
Rád bych tě poznal lépe.
Děkuju ti.
Szpilmane!
Szpilmane...
Ztrať se honem, idiote!
Tatínku...!
Maminko! Halino!
Halino! Maminko!
Co děláš, Szpilmane? Zachránil jsem ti život. Ztrať se odsud!
Neutíkej!
Maminko..!
A už se jedou recyklovat.
Co to děláte? Je těhotná!
Wladku!
Co tu děláš, Wladku?
Já prostě...
My...
Všichni...
Všechny je...
Možná je to pro ně lepší. Aspoň to nebude dlouho trvat.
Ještě není konec. Zůstaneme tu pár dní, než se všechno uklidní.
Podplatil jsem policajta, aby nám přišel říct, až to skončí.
Dva roky jsem nebyl venku.
Ještě se moc neraduj.
Zlato. Za dobrou cenu.
Někdo, koho znáš? Je krásná. Kdo to je?
Jedna zpěvačka. Znával jsem ji dobře. Její manžel je herec.
Rád bych s ní promluvil.
Nezapomeň, že věší každého, kdo pomáhá Židům.
Jak dlouho jsi tu?
Od včerejška od večera.
Rád tě vidím.
Začínají nás definitivně stěhovat.
Víme, co to znamená.
Poslali jsme jednoho muže. Zygmunta. Spolehlivého člověka.
Měl rozkaz sledovat vlaky, které odjíždějí z Varšavy.
Dojel do Sokolowa. Jeden nádražák mu řekl,
že se tam koleje rozbíhají. Jedny vedou do Treblinky.
Říkial, že každý den sem vozí nákladní vlaky lidi z Varšavy,
zahnou do Treblinky a vracejí se prázdné.
Žádné jídlo se tudy nevozí.
Civilisté nemají na nádraží v Treblince přistup.
Chtějí nás všechny pozabíjet.
Nebude jim to dlouho trvat.
Už je nás jen šedesát tisíc. Bylo nás půl milionu.
Je mezi námi hodně mladých lidí.
Tentokrát budeme bojovat.
Jsme v dobré kondici.
Máme organizaci. Jsme připraveni.
Kdybyste mě potřebovali...
Ty!
Pojď sem!
Sakra...
Promiňte. Nezlobte se...
Nevím, co se mi stalo.
Odkliďte ho!
Doufám, že jsi lepší klavírista než přidavač.
Dlouho to nevydrží.
Pokusím se mu sehnat něco lepšího.
Buzerace.
Jen Židi! Poláci budou pokračovat v práci.
Jen Židi!
Mám pro vás dobré zprávy.
Slyšel jsem řeči o tom, že vás prý chceme všechny přesídlit.
Přisahám vám všem, že nyní ani v budoucnu
to nemáme v úmyslu.
Proto jsou na zdech vylepené vyhlášky.
Abychom vám ukázali dobrou vůli.
Jeden z vás, ten, kterého si sami zvolíte,
bude mít právo jít každý den do města
pro tři kila brambor
a jeden bochník chleba pro každého dělníka.
Proč bychom to dělali, kdybychom vás chtěli někam vysídlit?
S tím, co nesníte, můžete udělat dobrý kšeft.
V tom se vy Židi vyznáte, ne? Jak nadělat peníze.
Pokračujte.
Ten s provazem. Ostatní jsou převázané drátem.
Teď!
Majorku.
Chci tě o něco poprosit.
Musím se odsud dostat.
Dostat se ven je snadné. Těžké je venku přežít.
Já vím. Já vím, ale...
Loni v létě jsem pracoval na náměstí u Železné brány.
Viděl jsem někoho, koho znám. Dávnou přítelkyni, zpěvačku.
Její manžel je herec.
Napsal jsem ti jejich jméno a adresu. Jestli tam ještě jsou.
Janina Godlewska a Andrzej Bogucki. Jsou spolehliví.
Nepokusil by ses s nimi spojit?
Chodíš každý den do města, mohl by ses jich zeptat,
jestli by mi nepomohli ven.
Nemáš nějakou náplast?
Co tu máš za černotu?
Nic...
Co je to tam, sakra?
Máme povoleno nosit si do ghetta jídlo.
Tři kila brambor a chleba.
Rozvaž to!
-Jen brambory a chleba. -Lžeš. Cítím to až sem.
Rozvaž to!
Brambory!
Vy Židi jste všichni stejný.
Podej Židovi prst
a vezme si celou ruku.
Ještě jednou zalžeš a zastřelím tě.
Osobně.
Hledal jsem tvé přátele. Už tam nebydlí, ale...
Mluvil jsi s nimi?
-Připrav se na cestu. -Kdy? -Brzy.
Kruci...
Já vás naučím pořádku, svině židovský!
Víš, proč jsem vás seřezal?
-Ne. -Ty nevíš?
-Proč? -Abych oslavil Novej rok.
-Tak jdeme, marš! -Pozor, marš!
A zpívejte!
Něco veselýho.
Pěkně čistě a nahlas!
V semknutých řadách spějme za orlem bílým
a šiky nepřátel svrhněme do záhuby,
vystavme je mukám převelikým
a setřesme ze sebe jho poroby.
Vyvrátíme všechny, kteří náš národ trýzní,
zlomme knutu a spějme cestou dál...
Promiň. Jsem špinavý. Jsem odporný.
Máme málo času. Pojď dovnitř.
Musíme si pospíšit. Tady máš. Zkus, jestli ti budou.
Budeme tě často přemisťovat. Němci teď pronásledují každého.
Židy, Poláky, každého. Všechny.
Wladku, musíš se oholit. Moje holení je na polici.
Vezme si tě Marek Gebczynski. Bydlí na druhé straně města.
Přespíš u něj a potom tě odvedou jinam.
Budu ti nosit jídlo.
Tak jdeme.
Ukážu vám, kde budete spát.
Budete tu muset zůstat do zítřka odpoledne.
Máme pro vás byt. Je to u zdi ghetta, ale budete tam v bezpečí.
Nebude to moc pohodlné.
To je dobré.
Děkuju vám.
Já to vezmu. Dejte mi to.
Jděte co nejvíc dopředu, až k německému oddělení.
Teď zatáhnu závěsy.
Ale ve dne je roztáhněte. Nesmíte zapomenout.
Na téhle straně zdi je člověku asi líp, viďte?
Ano.
Ale někdy nevím, na které straně zdi jsem.
Je tu chleba, brambory, cibule.
Zastavím se tu a Janina vám dvakrát týdně bude
nosit jídlo a podívá se co a jak.
Děkuji.
Tohle je důležité.
V případě nejvyšší nouze, ale jinak ne, jděte na tuhle adresu.
Copak, zapomněl jsi, kocourku?
Co na tom, číčo, prostě jsem zapomněl.
Tak abys věděl, zacházíš se mnou jak s onucí.
-Nic jinýho si nezasloužíš. -Ty čuně!
-Svině! -Sprostý čuně! -Ty jsi sprostý čuně!
Svůj k svýmu, čuníku.
-Hraješ jak anděl, číčo. -Tak proč mě neposloucháš?
-Poslouchal jsem, číčo. -Lháři! Spal jsi. Čuně!
19. dubna 1943
16. května 1943
Děkuju.
-Chtěla jsem přijít dřív, ale... -Ne, děkuju ti.
Nikdo si nemyslel, že vydrží tak dlouho.
Měl jsem tam zůstat a bojovat s nimi.
Wladku, to neříkej. Je po všem.
Musíš být hrdý na to, co se stalo.
-Bože, jak statečně bojovali. -Ano.
-Stejně jako Němci. -Nemůžou se z toho vzpamatovat.
Židi se brání. Kdo by to řekl?
Ano, ale k čemu to bylo?
Jak to, k čemu? Wladku, překvapuješ mě.
Zemřeli důstojně. K tomu to bylo.
A nejen to. Poláci se taky vzbouří. Jsme připraveni.
Budeme taky bojovat. Uvidíš.
-Sbalte si věci. Musíte odejít. -Cože?
Co se stalo?
-Jsem na útěku. -Co se děje? -Gestapo našlo naše zbraně.
Zatkli Janinu a Andrzeje. Sem přijdou taky.
-Musíte hned pryč. -Kam mám jít?
Podívejte se na mě. Já nikam nepůjdu.
-Zůstanu tady i s tím rizikem. -Je to vaše rozhodnutí.
Ale jak uvidíte, že jdou, skočte z okna. Ať vás nedostanou živého.
Já mám u sebe jed. Mě živého nedostanou.
Otevřete!
Otevřete, nebo zavolám policii!
Vy tu bydlíte? Nejste tu hlášený.
Přišel jsem navštívit přítele, ale zřejmě jsem ho propásl.
Máte nějaký průkaz?
-Ukažte mi průkaz! -Samozřejmě.
-Chci vidět váš průkaz! -Co se děje? -To je Žid!
Chyťte ho, je to Žid!
Ať vám neuteče! Chyťte ho!
Ano?
Posílá mě pan Gebczynski.
Wladyslaw Szpilman!
Doroto!
Pojďte dál.
Promiňte. Řekli mi, že na téhle adrese najdu pana Dzikiewicze.
Michal Dzikiewicz. To je můj manžel.
Pojďte dál.
Posaďte se.
Potřebuju pomoct.
Vrátí se před zatemněním.
Schovával jsem sem.
-A teď nemám kam jít. -Za chvíli bude doma.
-Jak dlouho jste vdaná? -Něco přes rok.
Co Jurek?
Je mrtvý.
-A kdy se to má narodit? -Na Vánoce.
Není to zrovna vhodná doba na děti, ale...
Můj manžel. Wladyslaw Szpilman. Posílá ho Marek Gebczynski.
Ano, vzpomínám si.
Dal mi vaši adresu pro případ nouze.
To je v pořádku.
Dneska už nikam nepůjdeme. Vyspíte se na gauči.
Promiňte.
Nezlobte se, mohl bych dostat kousek chleba?
Samozřejmě, najíme se.
Pojďte, sedněte si.
Děkuju.
Jste přímo v německé zóně.
Naproti je nemocnice, kam vozí raněné z ruské fronty.
A vedle je Schutzpolizei.
Tady jste v bezpečí. V jámě lvové.
Zamknu vás.
Nikdo neví, že jste tady. Snažte se nedělat hluk.
Všechno v pořádku?
Děkuji.
To je Antek Szalas. Bude vás mít na starost.
-Dobrý den. -Těší mě.
Děkuji.
Dal jsem mu druhý klíč. Bude vám nosit jídlo a dohlížet na vás.
Je v hnutí odporu, je to spolehlivý člověk.
-Vy si na mě už nevzpomínáte. -Nejsem si jist.
Dělal jsem zvukaře ve varšavském rozhlase. Vídal jsem vás denně.
-Bohužel, nevzpomínám si. -To nevadí.
Nebojte se. Budu sem chodit často.
Určitě rád uslyšíte, že Spojenci každou noc bombardují Německo.
Kolín, Hamburk, Berlín.
A Rusové jim pěkně zatápějí. Už to nebude dlouho trvat.
Doufejme.
Pořád žijete?
Tady je salám, chleba. Nezbyla vám vodka?
-Jak dlouho mi to má vystačit? -Už dlouho ne.
Myslím, že mám žloutenku.
Nelamte si s tím hlavu. Budete jen trochu legrační.
Mýho dědečka nechala jeho milá, když jí zežloutl.
Tak na vaše!
Proč jste nepřišel dřív? Už jsou to dva týdny.
Vyskytly se potíže. Docházejí mi peníze.
Nemám za co kupovat jídlo.
Musím sehnat věci na prodej. Není to snadné.
Tady máte. Prodejte je.
Jídlo je důležitější než čas.
Spojenci se vylodili ve Francii. Za chvíli tu budou Rusové.
Zvalchujou Němcům hřbet.
Už je to otázka dní.
Wladku?
Wladku.
Já jsem to věděla. Tušila jsem to.
-Dojdu pro doktora. -Ne, to je nebezpečné.
-Doktoru Luczakovi se dá věřit. -To je přece dětský lékař.
-Ale je to doktor. -Ne. Zůstaň tady.
Já pro něj dojdu.
Přišla jsem se s vámi rozloučit.
Odjíždím k matce. Dítě už tam je. Bude to bezpečnější.
Povstání se čeká každým dnem.
Szalase by měli zastřelit.
Ohání se vámi a tahá po celé Varšavě z lidí peníze.
Přispívají mu velkoryse. Shromáždil už pěknou sumu.
Můj Bože!
Játra jako fotbalový míč, akutní zánět žlučníku.
Ale přežije to.
Pokusím se pro něj sehnat levulózu. Ale není to snadné.
Přijdete se na něj podívat?
-Kdo ví, co bude? -Pane doktore.
-Děkuji. -Nemluvte. Odpočiňte si.
Děkuju vám, že jste přišel.
Přinesla jsem jídlo. Uvařím vám pořádnou večeři a potom půjdeme.
1. srpna 1944
Utečte!
Co se stalo?
Němci obklíčili dům!
Prosím vás, pomozte mi!
Co tu děláte?
Kdo jste?
Rozumíte mi?
Ano.
Co tu děláte?
Chtěl jsem otevřít konzervu.
Vy tu bydlíte?
-Pracujete tady? -Ne.
Jaké máte povolání?
Jsem...
Byl jsem klavírista.
Pianista.
Pojďte.
Zahrajte něco.
Vy se tu schováváte?
Žid?
Kde máte skrýš?
Na půdě.
Ukažte mi ji.
Máte co jíst?
Žide?
Prosím vás, co znamená ta střelba?
Rusové jsou na druhé straně řeky.
Stačí, když vydržíte pár týdnů.
-Co se stalo? -Ustupujeme.
-Jsou tu Rusové? -Ještě ne.
Nevím, jak bych vám poděkoval.
Poděkujte Bohu. Na něm záleží, jestli přežijeme.
Alespoň bychom tomu měli věřit.
-Vemte si. -A co vy? -Mám jiný. Teplejší.
Co budete dělat, až to skončí?
Budu zas hrát na klavír v polském rozhlase.
Řekněte mi, jak se jmenujete. Abych si vás mohl poslechnout.
Szpilman.
Spielmann. Hráč...
Dobré jméno pro klavíristu.
Němec! Němec!
Nestřílejte! Jsem Polák.
Prosím vás, jsem Polák.
-Dej ruce nahoru! -Prosím vás!
Nestřílejte, prosím vás, jsem Polák.
Vylez!
Prosím vás, jsem Polák.
Je to Polák.
Ano, je to Polák.
Proč máš ten zatracenej kabát?
Je mi zima.
Vidíte je? Německý hajzlové!
Vrazi! Vrazi!
-Lumpové! -To jsem si vymodlil! -Vrazi! -Hajzlové!
Vidíte? Připravili jste mě o všechno!
Jsem hudebník. Vzali jste mi housle.
Sebrali jste mi duši.
-Vy jste hudebník? -Ano.
A neznáte Szpilmana, klavíristu v polském rozhlase?
Ovšemže ho znám.
Pomohl jsem mu, když se skrýval. Řekněte mu, že jsem tady.
Poproste ho, aby mi pomohl.
Jak se jmenujete?
-Hosenfeld. -Jak?
Určitě to bylo tady.
Už tady nic není.
Nadával jsem jim. Nejsem na to moc pyšný, ale je to tak.
Stál jsem přesně tam co ty. Byl tady ostnatý drát
a ten Němec ke mně přišel.
-Nezaslechl jsi jeho jméno? -Ne.
Možná mi něco řeknou v továrně.
Wladyslaw Szpilman zůstal ve Varšavě, kde žil,
a zemřel zde 6. července 2000 ve věku 88 let.
Německý důstojník byl kapitán Wilm Hosenfeld.
Ví se jen, že zemřel v sovětském zajateckém táboře v roce 1952.
PIANISTA
www.titulky.com