Toto je příběh o tom, jak jsem zemřel.
Nebojte, vlastně je to velmi vtipný příběh. A pravda je, že dokonce není ani můj.
Je to příběh o dívce jménem Rapunzel.
A začíná sluncem.
Bylo nebylo, z nebe dopadl na zem jeden paprsek slunce.
A z tohoto kousku slunce vyrostla kouzelná, zlatá květina.
Měla schopnost uzdravovat nemocné a zraněné.
Vidíte tu stařenku tamhle?
Možná byste si ji měli zapamatovat.
Je docela důležitá.
Inu, uběhla století a z ničeho nic tu vyrostlo království.
V království vládli milovaní král a královna.
A královna čekala děťátko,
ale onemocněla,
velmi vážně.
Docházel jí čas.
A tehdy lidé obvykle začínají čekat na zázrak.
Nebo v tomto případě, na kouzelnou zlatou květinu.
Říkal jsem vám, že bude důležitá.
Víte, místo toho, aby se o dar slunce podělila,
tato žena, matka Gothel, si léčivou sílu hromadila
a používala ji, aby zůstávala po stovky let mladá.
Stačilo, když zazpívala speciální písničku.
Květino, zař a žhni, sílo její vynikej,
ať hodiny vrátí se, co mé bylo, zpět mi dej,
zpět mi dej.
Dobře, chápete. Zazpívá a omládne, děsivé, že?
Našli jsme ji!
Kouzlo zlaté květiny královnu vyléčilo.
A narodila se zdravá malá princeznička.
S krásnými zlatými vlasy.
Napovím vám.
Byla to Rapunzel.
Na oslavu jejího narození vypustili král s královnou na oblohu létající lucernu.
V tuto chvíli bylo všechno perfektní.
A pak ta chvíle skončila.
Květino, zař a žhni, sílo její vynikej,
ať hodiny...
Gothel se vkradla do zámku,
dítě ukradla, najednou...byla pryč.
Království hledalo a hledalo, ale princeznu se najít nepodařilo.
A v hlubokém lese,
ve skryté věži,
vychovávala Gothel dítě jako své vlastní.
...co mé bylo, zpět mi dej, zpět mi dej.
Gothel si našla novou kouzelnou květinu.
Ale tentokrát se rozhodla držet ji v úkrytu.
Proč nemůžu jít ven?
Svět venku je nebezpečné místo.
Je plný hrozných, sobeckých lidí.
- Musíš zůstat tady, kde jsi v bezpečí. Rozumíš, květinko? - Ano, mami.
Ale zdi té věže nemohly ukrýt všechno.
Každý rok na její narozeniny vypouštěli král s královnou do vzduchu tisíce luceren.
S nadějí, že jednoho dne se jejich ztracená princezna vrátí.
HA!
Hádám, že tady se Pascal asi neschovává.
Mám tě!
To je 22 pro mě.
A co takhle 23 ze 45?
Tak dobře, co chceš dělat ty?
Jo, to si nemyslím.
Mně se tu líbí, a tobě taky.
No tak, Pascale, není to tu tak špatné.
N
NA
NA V
NA VL
NA VLÁ
NA VLÁS
NA VLÁSK
NA VLÁSKU
V sedm hodin začíná mé ráno obvyklé,
začnu s úklidem, zametám, dokud nejsou podlahy čisté,
leštím a voskuji, vyperu, vytřu a prostřu.
Zametu znovu, a už je 7:15.
Pak přečtu si knížku, či dvě či tři.
Do své galerie přidám nějakou tu malbu.
Zahraji na kytaru, upletu, uvařím a v podstatě
jen říkám si, kdy už můj život začne.
Po obědě přijdou puzzle, šipky a pečení.
Papier-mâché, trocha baletu a šachy.
Hrnčířství, břichomluva a výroba svící.
Pak se protáhnu, něco načtrtnu. Prolezu se, šiji šaty, a znovu si přečtu knihy.
Kdybych měla volný čas, ještě bych vymalovala, prostor by se jistě našel.
A pak jen češu, češu, češu, a češu si vlasy.
Zůstávám stále na tom stejném místě.
A stále si říkám a říkám a říkám...
Říkám si, když už jen ten můj život začne?
Zítra v noci ta světla se objeví,
jako každý rok na mé narozeniny.
Jaké to asi je tam, kde září?
Teď, když starší jsem, třeba mě má matka pustí ven.
Páni!
Na takovýhle výhled bych si zvykl.
- Flynne, pojď. - Vydržte.
Jo, zvykl jsem si na něj. Chlapi, chci zámek.
Až doděláme tuhle prácičku, budeš si moci ten zámek koupit.
Senná rýma?
Jo.
Počkej, počkej. Hej, počkej!
Ty si mě neumíš představit v mém vlastním zámku?
Protože já umím.
Všechny ty věci, co už jsme viděli, a to je teprve osm ráno.
Pánové, toto je velký den.
Je to tady. Tohle je velký den, Pascale.
Konečně to udělám.
- Zeptám se jí. - Rapunzel!
Spusť vlasy.
Je čas.
Já vím, já vím. Pojď, ať tě nevidí.
Rapunzel, abych tu nezestárla.
Už jdu, matko.
Ahoj, vítej doma, matko.
Rapunzel. Jak tohle každý den tak bezchybně
zvládáš, vypadá to hrozně únavně, drahoušku.
To nic není.
Tak pak nevím, proč ti to trvá tak dlouho.
Drahá, jen žertuji.
Dobrá... matko. Jak víš, zítra je velký den.
Rapunzel, podívej se do toho zrcadla. Víš, co vidím?
Vidím silnou, sebejistou, krásnou mladou dámu.
A podívej, ty jsi tu taky.
Jen si z tebe utahuju. Neber všechno tak vážně.
Dobře, matko. Jak jsem říkala, zítra...
Rapunzel, tvá matka se cítí trochu vyčerpaně.
Zazpívala bys mi, drahá?
- Pak si promluvíme. - Jistě, matko.
Květino, zař a žhni, sílo její vynikej, ať hodiny vrátí se, co mé bylo, zpět mi dej.
Uzdrav, co zraněné bylo, plán osudu změň. Co ztracené bylo, zachraň, co mé bylo, zpět mi dej.
- Rapunzel! - Takže matko,
předtím jsem se ptala, zda není velký den, a ty jsi neodpověděla,
takže ti to prostě řeknu. Mám narozeniny!
Tadá!
Ne, ne, ne, to není možné.
Zřetelně si pamatuji, že jsi měla narozeniny minulý rok.
To je na narozeninách to zábavné. Je to taková každoroční věc.
Matko, bude mi osmnáct.
A chci tě požádat... K těmto narozeninám opravdu chci...
Vlastně jsem to chtěla ke každým narozeninám...
Rapunzel, prosím, přestaň s tím mumláním.
Víš, co si myslím o mumlání.
Bla, bla, bla,...bla. Je to velmi otravné.
Jen žertuji, jsi rozkošná. Moc tě miluju, drahoušku.
Chci vidět ta plovoucí světla.
Cože?
Doufala jsem, že mě vezmeš ven podívat se na ta světla.
Ach, ty myslíš hvězdy.
O to jde,
mapovala jsem hvězdy, a jsou stále stejné.
Ale tato světla se objevují každý rok na mé narozeniny, matko.
Jen na mé narozeniny.
A nemohu si pomoci, ale cítím,
že jsou určena pro mě.
Musím je vidět, matko. A nejen z mého okna.
Osobně.
Musím vědět, co jsou zač.
Ty chceš jít ven?
Proč, Rapunzel?
Podívej na sebe, křehkou jako květinku.
Stále mladý stromek, výhonek pouhý.
- Víš, proč zůstáváme v této věži. - Vím, ale...
Správně, abys byla v bezpečí, a zdravá, drahá.
Asi jsem vždy věděla, že tento den nadejde.
Věděla jsem, že budeš brzy chtít opustit hnízdo.
- Brzy, ale ne takto.. - Ale...
Matky to vědí nejlépe.
Matky to vědí nejlépe,
tak matku svou poslouchej.
Svět venku děsivý je.
Matky to vědí nejlépe.
Ať tak či tak, něco pokazí se, přísahám.
Lotrové, zločinci, škumpa jedovatá, tekoucí písek.
Kanibalové, hadi a mor.
Také velcí brouci, muži se špičatými zuby.
Přestaň, více již ne, jen mě rozrušíš.
Matka tvá je tady, matka tě ochrání.
Drahoušku, navrhuji toto...
Zapoměň na drama, zůstaň se svou mamkou.
Matka to ví nejlépe.
Poslouchej svou mamču.
Sama venku nepřežiješ.
Nedbale oblečená, nedospělá, nešika,
prosím, snědí tě tam zaživa.
Důvěřivá, naivní, určitě i umouněná.
Zmatená a trochu vágní.
A věřím, že i trošku boubelatá.
Říkám to jen proto, protože tě miluju.
Matka ti rozumí, matky tu jsou, aby pomohly.
Mám jen jednu prosbu.
- Rapunzel? - Ano?
Už mě nikdy nežádej o opuštění věže.
Ano, matko.
Moc tě miluju, drahá.
Já tě miluju víc.
Já tě miluju nejvíc.
Nezapoměň na to.
Budeš toho litovat.
Matka
to ví nejlépe.
Rapunzel, brzy se uvidíme, květinko.
Budu tady.
Ne, ne, ne. Tohle je zlé, velmi, velmi zlé. Tohle je vážně zlé.
Oni ten můj nos prostě nikdy nenakreslí správně.
Koho to zajímá?
Tobě se to lehko řekne.
Vy vypadáte báječně.
Tak jo, dobře. Vysaďte mě, a já vás pak vytáhnu.
Nejdřív nám dej tu brašnu.
Co...? Já prostě...
nemůžu uvěřit, že po tom všem, čím jsme spolu prošli,
mi nevěříte.
Au.
Pomoz nám, fešáku.
Promiňte, ale mám plné ruce.
Cože?
Ridere!
- Dostaňte od něj tu brašnu za každou cenu. - Ano, pane.
Teď ho máme, Maxime.
Běž!
Bež, ty pytli blech.
Ne.
Ne, přestaň!
Přestaň!
Dej mi to!
Konečně sám.
Dobře, dobře, mám člověka ve skříni.
Mám ve skříni člověka.
Mám ve skříni člověka!
Moc slabá na to, abych to venku sama zvládla, co, matko?
Řekni to tady mé pánvičce.
Rapunzel!
Spusť vlasy.
Chviličku, matko.
Mám velké překvapení.
To já taky.
Vsadím se, že mé překvapení je větší.
O tom vážně pochybuji.
Přinesla jsem pastiňák. Můžu k večeři udělat ořechovou polévku, tvou oblíbenou.
Překvapení!
Matko, musím ti něco říct.
Rapunzel, víš, že od tebe po hádce nerada odcházím.
Obzvlášť, když jsem neudělala vůbec nic špatného.
Hodně jsem přemýšlela o tom, co jsi předtím říkala.
Doufám, že stále nemluvíš o těch hvězdách.
Plovoucích světlech, a ano, mířím k tomu.
Protože opravdu myslím, že jsme to téma vyčerpaly, srdíčko.
Ne, matko, jen říkám,
že si myslíš, že nejsem dost silná na to, abych to venku sama zvládla.
Drahoušku, já vím, že nejsi dost silná na to, abys to venku sama zvládla.
- Ale kdybys jen... - Rapunzel, o tom už mluvit nebudeme.
- Ale věř mi, já... - Rapunzel.
- ...vím, co... - Rapunzel.
- No tak. - Dost o těch světlech, Rapunzel.
Tuhle věž neopustíš, nikdy!
Skvěle. A teď jsem za tu zlou.
Jen jsem chtěla říct, matko, že...
už teď vím, co chci k narozeninám.
A copak?
Novou barvu. Tu z těch bílých lastur, co jsi mi jednou přinesla.
Ale to je velmi dlouhá cesta, Rapunzel.
Trvá skoro tři dny.
Jen jsem myslela, že to bude lepší nápad než ty... hvězdy.
Určitě tu budeš sama v pořádku?
Vím, že dokud budu tady, jsem v bezpečí.
Vrátím se za tři dny.
Moc tě miluju, drahá.
Já tě miluju víc.
A já tě miluju nejvíc.
Tak jo.
To jsou vlasy?
Boj ti nepomůže.
Vím, proč jsi tady.
A nebojím se tě.
Cože?
Kdo jsi a jak jsi mě našel?
Aha.
Kdo jsi a jak jsi mě našel?
Nevím, kdo jsi.
Ani proč bych tě měl hledat.
Ale dovol mi říct.
Ahoj!
Jak se vede?
Jsem Flynn Rider.
Jak to jde?
Kdo ještě ví o tom, kde jsem, Flynne Ridere?
- Tak jo, bloncko. - Rapunzel.
Zdravíčko. Jde o tohle.
Byl jsem v ošemetné situaci, a potuloval jsem se lesem.
Narazil jsem na tvou věž a...
Ne, ne, ne, kde je moje brašna?
Schovala jsem ji tam, kde ji nikdy nenajdeš.
Je v tom hrnci, že jo?
Nechala bys toho?
Teď je schovaná tak, že ji nikdy nenajdeš.
Co chceš dělat s mými vlasy?
- Ostříhat je? - Cože?
- Prodat je? - Ne!
Poslyš, jediné, co chci s tvými vlasy,
je dostat se z nich. Doslova.
Počkej, ty nechceš mé vlasy?
Proč bych měl chtít tvé vlasy?
Hele, pronásledovali mě, uviděl jsem věž, vyšplhal jsem do ní, konec příběhu.
Říkáš pravdu?
Ano!
Já vím, potřebuju ho, aby mě tam vzal.
Myslím, že říká pravdu.
Asi ne, ale copak mám na výběr?
Dobře, Flynne Ridere, jsem připravena nabídnout ti obchod.
- Obchod? - Podívej se sem.
Víš, co to je?
Myslíš ty lucerny pro princeznu?
Lucerny...
Já věděla, že to nejsou hvězdy.
Zítra večer prozáří noční oblohu
tyhle lucerny. Budeš mým průvodcem,
vezmeš mě za těmi lucernami, a bezpečně mě dovedeš domů.
A potom, a pouze potom, ti navrátím tvou brašnu.
To je můj návrh.
Jo, to nemůžu.
Naneštěstí si království a já nejsme moc simpatico,
v této chvíli. Takže tě nikam nevezmu.
Něco tě sem přivedlo, Flynne Ridere.
- Říkej tomu, jak chceš, osud, prozřetelnost. - Kůň.
A já jsem se rozhodla, že ti budu věřit.
To je špatné rozhodnutí, vážně.
Ale věř mi, když ti říkám tohle.
Můžeš tuhle věž rozebrat cihlu po cihle,
ale bez mé pomoci svou drahocennou brašnu nikdy nenajdeš.
Jen si to ujasním.
Vezmu tě podívat se na lucerny.
Odvedu tě zpátky domů,
a ty mi vrátíš brašnu?
Slibuji.
A když já něco slíbím, ten slib nikdy neporuším.
Nikdy!
Tak jo, poslouchej, nechtěl jsem se k tomu uchýlit,
ale nedáváš mi na vybranou.
Tady přichází sexy pohled.
Tohle je takový divný den.
Tohle se mi normálně nestává.
Fajn, vezmu tě za lucernami.
Opravdu?
Zničila jsi můj sexy pohled.
Jdeš, bloncko?
Podívej, jak blízko je svět, a já už k němu mířím.
Podívej na to všechno, je tak velký, jak se vůbec odvážím?
Podívejte na mě, musím to udělat.
Měla bych? Ne.
Jdu na to.
Jen cítit trávu, hlínu. Přesně takové, jak jsem o nich snila.
Jen cítit ten letní vánek,
to, jak mě volá.
Poprvé za život jsem naprosto volná,
mohla bych běhat, na koni jezdit, a tančit...
a lovit a skákat a skákat ještě výš,
vlasy mi letí, a srdce buší a plesá a víří.
A konečně cítím,
že teď můj život začíná.
Nemůžu uvěřit, že jsem to udělala.
Nemůžu uvěřit, že jsem to udělala!
Matka bude zuřit.
Je to v pořádku, to, co neví, ji nezabije, ne?
Propána, to ji zabije.
To je taková zábava!
Jsem hrozná dcera. Vrátím se zpátky.
Už nikdy se nevrátím!
Jsem ohavná lidská bytost.
Nejlepší den v životě!
Nemohl jsem si nevšimnout,
že tu se sebou vedeš takovou malou válku.
- Cože? - Pochytil jsem jen útržky.
Máš ochranářskou matku, jdeš na zakázaný výlet.
To je vážné.
Ale dovol mi, ať tvému svědomí trochu ulehčím.
Je to součást dospívání.
Malá rebelie, malé dobrodružství.
Je to dobré, dokonce zdravé.
Myslíš?
Vím to. Moc o tom přemýšlíš, věř mi.
Zasloužila si to tvá matka? Ne.
Zlomí jí to srdce a rozdrtí duši?
Jistě. Ale musela jsi to udělat.
Zlomí jí to srdce?
- Na dvě půlky. - Rozdrtí duši?
Jako hrozen.
Zlomilo by jí to srdce, máš pravdu.
To mám, ale ne...
Dobře, nemůžu věřit, že to říkám, ale...
zprošťuji tě té dohody.
- Co? - Přesně tak.
Ale nenuť mě. Prostě se otočíme,
a ty půjdeš domů, i se svou žábou.
Já dostanu zpátky brašnu,
a ty si zachováš dobrý vztah se svou matkou, založený na vzájemné důvěře... A voila!
My skončíme jako nepravděpodobní přátelé.
- Ne, jdu se podívat na ty lucerny. - Ale no tak!
Co musím udělat, abych dostal svou brašnu?
Použiju to.
To jsou lotři, zločinci? Přišli si pro mě?
Buď klidná, pravděpodobně cítí strach.
Promiň.
Jsem jen trochu vyplašená.
Ale bylo by asi lepší, kdybychom se vyhnuli lotrům a zločincům.
Jo, to bude asi nejlepší.
Máš hlad? Znám skvělé místo na oběd.
- Kde? - Neboj.
Až to ucítíš, poznáš to.
Kůň z paláce.
Kde máš jezdce?
Rapunzel.
Rapunzel!
Rapunzel, spusť vlasy.
Rapunzel?
Rapunzel!
Vím, že to tu někde je.
Tady je to.
Přítulné káčátko.
Neboj, velmi lákavé místo, pro tebe perfektní.
Nechceme tě přece vyděsit, aby všechna tvá snaha přišla vniveč, že ne?
Mám ráda káčátka.
Garcon, váš nejlepší stůl, prosím.
Cítíš to? Pořádně si přičichni.
Pořádně si čichni.
Co cítíš? Protože pro mě je to zčásti chlapský odér
a ta další část je vážně hrozný chlapský odér.
Nevím proč, ale smrdí to jako hnědá barva.
Co myslíš ty?
To je hodně vlasů.
Pěstuje si je. To na tom kníru je krev?
Bloncko, koukni na to, koukni na všechnu tu krev na jeho kníru.
Určitě je to spousta krve.
Nevypadáš moc dobře, bloncko.
Možná bychom tě měli odvést domů. Pro dnešek to stačilo.
Asi to bude lepší. Vždyť tohle je pětihvězdičková hospoda.
A jestli tohle místo nezvládneš, možná by ses měla vrátit do své věže.
To jsi ty?
Ne, tohle je vážně ošklivé.
Je to on.
Gretto, najdi nějaké stráže.
Za tu odměnu si koupím nový hák.
Ty peníze by se mi hodily.
A co já? Jsem na mizině.
- Chlapci, přestaňte! - Nějak to vyřešíme.
Nechte ho být.
- Prosím. - Vraťte mi průvodce.
Do nosu ne, do nosu ne!
Dejte ho dolů!
Tak jo, nevím, kde jsem, a potřebuju ho, aby mě vzal k lucernám,
protože o nich sním celý svůj život.
Najděte svou lidskost.
To nikdo z vás nikdy neměl sen?
Já jsem měl sen.
Kdysi.
Jsem lstivý, zlý a děsivý,
můj škleb by srazil i mlékárnu,
a ruce mám poskvrněné násilím.
Ale i přes můj hrozný vzhled, mou povahu i hák,
jsem vždy toužil být pianista.
Umíte si mě představit, jak hraji Mozarta,
jak lechtám klávesy, dokud nezazáří.
Raději bych byl zván smrtelným
pro mé vražedné tónů směsice. Děkuji.
Protože kdesi hluboho v sobě mám sen.
Má sen, má sen.
Nejsem tak krutý a zlý, jak zdá se.
I když mám chuť lámat kosti,
můžete mě počítat k snílkům.
Jako všichni ostatní, i já mám sen.
Mám jizvy, otoky a modřiny,
a tady něco, co mokvá,
o vzhledu ani nemluvím.
Ale i přes mé prsty navíc,
mé vole a můj nos,
na lásku čekám dost a dost.
Umíte si mě představit s jedinečnou dámou,
veslujíce ve člunu dolů po proudu?
I když jsem nechutný darebák,
jsem milenec, ne rváč,
protože tam hluboko v sobě mám sen.
Mám sen, mám sen.
A vím, že jednou nebude vládnout vrchnost.
I když má tvář nutí lidi křičet,
skrývá se za ní dítě, které sní.
Však jako každý jiný i já mám sen.
Tor by tu rád skončil a byl květinář,
Gunther má cit pro design.
Ulf má slabost pro mimy, Attilovy dortíky jsou úžasné,
Boxer plete, Zabiják šije,
Tesák hraje divadlo s loutkami
a Vladimir sbírá keramické jednorožce.
A co ty?
- Promiň, já? - Jaký máš ty sen?
Ne, ne, ne. Promiňte, hoši, já nezpívám.
Mám sny, stejně jako vy, vážně.
Jen nejsou tak něžné.
Odehrávají se tam, kde je teplo a slunečno,
na ostrově, co mi patří, opaluji se, odpočívám, jsem sám.
A kolem sebe hromady peněz mám.
- Měla jsem sen...měla jsem sen. - Měla sen.
Já jen chci vidět plující zářící lucerny,
a s každou hodinou, co uteče,
jsem ještě raději, že jsem pryč z věže.
Stejně jako vy, milí lidé, i já mám sen.
Ona má sen, on má sen. Oni mají sen, my máme sen,
takže veliké rozdíly mezi námi nejsou. Jsme jeden velký tým.
Říkejte, že jsme brutální, sadističtí a groteskně optimističtí.
Protože hluboko v sobě máme sen.
Mám sen, mám sen.
Ano, každý tu má...
sen.
Jo!
Našel jsem stráže.
Kde je Rider, kde je?
Vím, že tu někde je.
Najděte ho, obraťte to tu vzhůru nohama, když budete muset.
Běž, prožij svůj sen.
Prožiju.
Tvůj sen je na nic, já to říkal jí.
Díky za všechno.
Věřím, že tohle je ten muž, kterého hledáte.
Dostali jste mě.
Pane, po Riderovi ani památky.
Maxime.
Co to dělá?
Chodba. Pojďte, chlapi, jdeme.
Cormane, ujisti se, že ti chlapi neutečou.
Opatrně.
Jdeme si pro tu korunu.
Mám sen, mám nějaký sen.
Podejte mi někdo sklenici.
Protože jsem zrovna našel pořádný pramen.
Přestaň, ty lichotníku.
Kam vede ten tunel?
Nůž!
No, musím říct...
To jsem netušil, že to v sobě máš. Bylo to působivé.
Já vím!
Já vím...
Tak Flynne.
Odkud jsi?
Promiň, bloncko, tenhle příběh vyprávět nebudu.
I když začínám být velmi zvědavý na ten tvůj.
Vím, že nemám zmiňovat tvé vlasy.
- Ne. - Nebo matku.
A upřímně, na tu žábu se zeptat bojím.
- Chameleona. - Příšeru.
Tady je otázka... Když jsi chtěla tolik vidět lucerny,
proč ses na ně nešla podívat už dříve?
No...
Flynne...
Flynne!
Ridere!
Utíkej!
Kdo je to?
Nemají mě rádi.
- A kdo je tohle? - Ti mě taky nemají rádi.
- Kdo to je? - Teď chvilku prostě předpokládejme,
že nikdo tady mě nemá rád.
Tady.
Na tohle jsem čekal dlouho.
Panejo, jednu si musím taky pořídit.
Měla bys vědět, že tohle je ta nejdivnější věc, co jsem kdy udělal.
Co takhle dva vítězné ze tří?
Flynne!
Flynne, pozor.
Drž se!
Měli byste vidět vaše obličeje, protože vypadáte...
směšně.
Pojď, bloncko.
Skoč.
To je k ničemu, nic nevidím.
To nemá cenu.
Tam dole je hrozná tma.
Všechno je to moje vina.
Měla pravdu, neměla jsem to dělat.
Moc...
moc mě to mrzí, Flynne.
Eugene.
Cože?
Mé skutečné jméno je Eugene Fitzherbert.
Možná bys to měla vědět.
Já mám kouzelné vlasy, které září, když zpívám.
Cože?
Mám kouzelné vlasy, a když zpívám, září.
Květino, zař a žhni, sílo její vynikej.
Zvládli jsme to.
Tvoje vlasy září.
Jsme naživu. Jsem naživu!
Tak to jsem nečekal. Vážně jí září vlasy.
- Eugene... - Proč jí září vlasy?
- Eugene! - Co je?
Ony jen nezáří.
Proč se na mě usmívá?
Já ho zabiju.
Já toho Ridera zabiju.
Měli bychom ho zabít
a získat tu korunu. Pojď.
Chlapci.
Možná byste se měli přestat chovat jako divocí psi, co se honí za svým ocasem,
a zamyslet se.
Prosím, to není potřeba.
Jestli je tohle to, po čem toužíte, tak jděte svou cestou.
Chtěla jsem vám nabídnout něco, co má cenu tisíce korun,
to byste pak teprve byli bohatí.
A to ani nebyla ta nejlepší část.
No, c'est la vie.
Užijte si svou korunu.
Jaká je ta nejlepší část?
Zahrnuje to i pomstu Flynnu Riderovi.
Jsi podivně tajemná, když mi tu motáš svoje vlasy na mou zraněnou ruku.
Promiň.
Nevyšiluj.
Květino, zař a žhni,
sílo její vynikej,
ať hodiny vrátí se,
co mé bylo, zpět mi dej.
Uzdrav, co zraněné bylo,
plán osudu změň.
Co ztracené bylo, zachraň,
co mé bylo, zpět mi dej,
zpět mi dej.
Prosím, nevyšiluj.
Nevyšiluju, ty vyšiluješ?
To jsou velmi zajímavé vlasy. Pane jo, jak je ovládáš?
Jak dlouho už to dělají?
Myslím, že odjakživa.
Matka říkala, že když jsem byla malá, lidi se je snažili ostříhat.
Chtěli je pro sebe.
Ale jakmile se ustřihnou,
zhnědnou a ztratí svou moc.
Takovýhle dar se musí chránit.
Proto mě matka nikdy nenechala...
Proto jsem nikdy neopustila...
Proto jsi nikdy neopustila věž.
A pořád se chceš vrátit?
Ne... ano.
Je to komplikované.
Tak... Eugene Fitzherbert, jo?
Jo. Ušetřím tě ufňukaného příběhu
o chudáčku osiřelém Eugenu Fitzherbertovi, je to trochu...
Je to trochu depresivní.
Byla tam jedna kniha.
Kniha, kterou jsem každý večer četl mladším dětem.
Příběhy Flynnigana Ridera,
statečného lumpa, nejbohatšího muže na světě.
Měl úspěchy u dam... to není nic k chlubení, samozřejmě.
Byl taky zloděj?
Ne.
Vlastně měl dost peněz na to, aby dělal, co jen chtěl.
Mohl jít, kamkoliv chtěl.
A pro dítě, které nic nemá...
Já nevím...
Zdálo se to jako dobrá volba.
Nesmíš o tom nikomu říct, dobře?
Mohlo by mi to úplně zničit reputaci.
A to bychom nechtěli.
Falešná reputace je všechno, co chlap má.
Měl bych...
Měl bych dojít pro další dřevo.
Hej.
Abys věděl, mně se líbí Eugene Fitzherbert mnohem víc než Flynn Rider.
Tak to bys byla první.
Ale děkuju.
Myslela jsem, že nikdy neodejde.
Matko?
Ahoj, drahá.
Ale já ne...
Jak jsi mě našla?
Bylo to jednoduché.
Poslouchala jsem zvuk naprosté zrady a následovala jsem ho.
- Matko... - Jdeme domů, Rapunzel.
- Hned. - Ty tomu nerozumíš.
Zažila jsem neuvěřitelnou cestu.
Spoustu jsem toho viděla a naučila se.
Dokonce jsem někoho poznala.
Ano, hledaného zloděje. Jsem tak pyšná.
- Pojď, Rapunzel. - Matko, počkej.
Myslím...
Myslím, že mě má rád.
Že tě má rád? Prosím tě, Rapunzel, to je šílené.
- Ale matko... - Proto jsi neměla nikdy neodcházet.
Drahá, celá tahle romance, kterou sis v hlavě vytvořila,
jen dokazuje, jak jsi naivní.
Proč zrovna holku jako ty? Ale jdi ty, opravdu.
Podívej se na sebe, myslíš, že ho zajímáš?
Nebuď hloupá a pojď s mamkou.
Matka...
- Ne! - Ne?
Aha.
Chápu, jak to je.
Rapunzel to ví nejlépe,
Rapunzel už je tak dospělá,
tak chytrá, dospělá slečna.
Rapunzel to ví nejlépe.
Fajn, tak když jsi si tak jistá,
jdi a dej mu tohle!
Jak jsi...
Proto je tady,
nenech se jím oklamat.
- Dej mu to a uvidíš. - Dám...
Věř mi, drahá, jako nic tě opustí,
ale já neřeknu, že jsem ti to říkala...ne.
Rapunzel to ví nejlépe.
Tak jestli je tak skvělý,
- jdi o podrob ho testu. - Matko, počkej.
Jestli lže, nechoď ke mně s pláčem.
Matka, ta to ví nejlépe.
Můžu se tě na něco zeptat?
Je nějaká šance, že teď budu mít super silnou ruku?
Protože ti nebudu lhát. To by bylo ohromné.
Jsi v pořádku?
Promiň, ano.
Asi jsem se jen zamyslela.
Mám totiž na mysli tohle.
Nadlidsky dobrý vzhled, ten jsem měl vždycky.
Narodil jsem se tak, ale nadlidská síla?
Představ si ty možnosti, jen...
Trpělivost, chlapci. Dobré věci potkají toho, kdo si počká.
Co?
Doufám, že jsi se přišel omluvit.
Ne, ne, pusť mě.
Pusť ho!
Klídek, hochu, klídek, uklidni se.
Klid, hochu.
Klid.
To je ono.
A teď si sedni.
Sedni.
- Cože? - Teď pusť tu botu.
Pusť ji.
Ty jsi tak hodný kluk.
Ano, to jsi.
Jsi celý unavený, jak pořád pronásleduješ toho ošklivého chlapa...
Dovol?
Nikdo tě nedocení, viď?
Viď?
No tak, je to zlý kůň.
Je to velké zlatíčko.
Není to tak?
Maxime.
To si ze mě musíš dělat srandu.
Podívej, dneska je něco jako největší den mého života.
A potřebuju, aby ho nezatkli.
Jen dalších 24 hodin,
a pak se můžete pronásledovat, dokud vám to zdraví dovolí.
Dobrá?
A taky mám narozeniny. Jen abys věděl.
Promiňte.
Děkuju.
To je pro ztracenou princeznu.
Do lodí!
Hej, Maxi.
Co? Koupil jsem je.
Většinu z nich.
Kam jedeme?
Když je to nejlepší den tvého života,
myslel jsem, že bys měla mít dobré místo.
Jsi v pořádku?
Jsem vyděšená.
Proč?
18 let jsem se koukala z okna,
a snila jsem o tom, jaký by to byl pocit vidět ta světla vzlétat.
Co když to nebude takové, jak jsem o tom snila?
Bude to takové.
A když bude?
Co pak udělám?
To je ta dobrá část, myslím.
Najdeš si nový sen.
Všechny ty dny jsem se dívala z okna,
celé ty roky, ke mně nakukoval svět,
celou tu dobu jsem ale vůbec netušila,
jak slepá jsem byla. Teď jsem tady,
do záře hvězd mžourám, teď jsem tady,
a najednou, když tu stojím, to vidím,
je to tak jasné, jsem přesně tam, kde být mám.
A konečně vidím světlo, jako mlha by se najednou zvedla,
a konečně vidím světlo, jako by obloha byla úplně nová.
A je teplá, skutečná a jasná, a svět se najednou změnil,
z ničeho nic vše vypadá jinak,
když tě teď vidím.
Taky pro tebe něco mám.
Měla jsem ti to dát už předtím, ale bála jsem se.
Ale teď už se nebojím.
Chápeš, co tím myslím?
Začínám to chápat.
Všechny ty dny jsem se honil za snem,
celé ty roky žil jsem v mlze.
Celou tu dobu jsem skutečně neviděl,
jaké věci opravdu jsou. Ale teď je tu ona,
v záři hvězd celá září. Teď je tu ona,
a najednou vím, že když tu je,
je naprosto jasné, že jsem tam, kde být mám.
A konečně vidím světlo,
jako mlha by se najednou zvedla,
a konečně vidím světlo,
jako by obloha byla úplně nová.
A je teplá, skutečná a jasná, a svět se najednou změnil,
z ničeho nic vše vypadá jinak,
když tě teď vidím.
Když tě teď vidím.
Je všechno v pořádku?
Co? Ano.
Ano, jistě.
Jen...
Promiň, všechno je fajn.
Jen se musím o něco postarat.
Dobře.
Budu hned zpátky.
Je to v pořádku, Pascale.
Tady jste.
Všude jsem vás hledal, chlapi, od chvíle, co jsme se rozdělili.
Ty licousy rostou dobře, co?
Musíš z toho mít radost.
Každopádně jsem jen chtěl říct,
že jsem neměl utíkat. Ta koruna je celá vaše.
Budete mi chybět, ale myslím, že to tak bude nejlepší.
Zase to na nás zkoušíš? Ridere?
- Co? - Slyšeli jsme, že jsi něco našel.
Něco mnohem cennějšího než ta koruna.
Chceme ji místo té koruny.
Začínala jsem si myslet, že jsi s tou korunou utekl a opustil mě.
To udělal.
Cože? Ne.
To by neudělal.
Podívej se sama.
Eugene?
Eugene!
Dobrý obchod.
Korunu za holku s kouzelnými vlasy.
Kolik myslíš, že lidi zaplatí za to, aby byli navždy mladí a zdraví?
Ne, prosím.
Ne!
Rapunzel!
Matko?
Má drahá holčičko.
Matko.
Jsi v pořádku?
Nejsi zraněná?
- Jak jsi...? - Tolik jsem se o tebe bála, drahá.
Tak jsem tě sledovala,
a viděla jsem, jak tě napadli.
Pojďme, než se proberou.
Měla jsi pravdu, matko.
Ve všem jsi měla pravdu.
Já vím, drahoušku.
Já vím.
Podívej!
Ta koruna.
Rapunzel.
Rapunzel!
Počkejte. Chlapi.
Rapunzel!
Ať už je to za námi, Ridere.
Kam to jdeme?
Jako by se to nikdy nestalo.
Jdi se před večeří umýt.
Dělám ořechovou polévku.
Opravdu jsem se snažila, Rapunzel.
Snažila jsem se tě varovat před tím, co je tam venku.
Svět je temný a sobecký
a krutý.
Jakmile se tam najde byť i jeden paprsek slunce,
zničí ho.
Jak jste se o ní dozvěděli?
Řekněte mi to!
My ne.
To ta stará dáma.
Stará dáma?
Ne, počkejte!
Vy to nechápete, ona má potíže.
Počkejte!
Rapunzel?
Rapunzel, co se to tam děje?
Jsi v pořádku?
Já jsem ta ztracená princezna.
Prosím, mluv nahlas, Rapunzel. Víš, jak nesnáším mumlání.
Já jsem ta ztracená princezna.
Viď?
Mumlám snad, matko?
A měla bych ti tak vůbec říkat?
Rapunzel, posloucháš se vůbec?
Proč se ptáš na tak směšnou otázku?
To ty! To všechno ty!
Všechno jsem to udělala, abych tě ochránila.
- Rapunzel. - Celý svůj život
jsem se skrývala před lidmi, co by mě využívali kvůli mé moci.
- Rapunzel! - Ale měla jsem se skrývat...
...před tebou.
Kam půjdeš?
On tam nebude.
Co jsi mu udělala?
Toho zločince za jeho zločiny pověsí.
- Ne. - To je v pořádku.
Poslouchej mě.
Je to tak, jak by to mělo být.
Ne!
O světě ses mýlila.
A mýlila ses i ve mně.
A já už tě nikdy nenechám využít mé vlasy!
Chceš, abych já byla ta zlá?
Fajn.
Tak budu zlá.
Co je to?
Otevři.
Jaké je heslo?
- Cože? - Ne.
Otevři ty dveře.
Ani nepřihořívá.
Máš tři vteřiny.
Raz...
Dva...
Tři...
Pánvičky. Kdo to tušil, co?
- Hlavu dolů. - Hlavu dolů.
- Ruce k sobě. - Ruce k sobě.
- Kolena od sebe? - Kolena od sebe.
Kolena od sebe?
Na co mám..
Maxi.
Ty jsi je sem přivedl?
Děkuju.
Ne, vážně, děkuju.
Možná jsme si celou tu dobu jen špatně rozuměli.
A ve skutečnosti... Máš pravdu. Měli bychom jet.
Maxi.
Maxi!
Tak jo, Maxi, uvidíme, jak rychle umíš běhat.
Rapunzel.
Rapunzel, spusť vlasy.
Rapunzel, myslel jsem, že už tě nikdy neuvidím.
Podívej, co jsi provedla, Rapunzel.
Neboj se, drahá.
Naše tajemství zemře spolu s ním.
A my?
Odjedeme tam, kde už tě nikdy nikdo nenajde.
Rapunzel, vážně. Už toho nech.
Přestaň se mnou bojovat.
Ne! Nepřestanu.
Budu s tebou bojovat celý zbytek svého života.
Nikdy se nepřestanu snažit od tebe utéct.
Ale když mě necháš, abych ho zachránila...
půjdu s tebou.
Ne. Ne, Rapunzel.
Neuteču, nikdy se nepokusím utéct.
Jen mě nech, ať ho uzdravím. A my dvě pak budeme spolu.
Navždy, přesně, jak chceš.
Všechno bude tak, jak to bývalo.
Slibuji.
Jak to chceš.
Jen mě nech, ať ho uzdravím.
Pro případ, že by tě napadlo nás sledovat.
Eugene!
Moc mě to mrzí.
- Za chvilku bude všechno v pořádku. - Ne, Rapunzel!
- Slibuji, musíš mi věřit. - Ne...
Nemůžu ti to dovolit.
Nemůžu tě nechat umřít.
Ale když to uděláš...
tak zemřeš ty.
Bude to v pořádku.
Rapunzel, počkej...
Eugene, co...?
Ne!
Ne...Ne!
Co jsi to udělal? Co jsi to udělal!
Ne, ne, ne, ne!
Ne, ne, ne, ne.
Ne, ne, ne, Eugene.
Podívej se na mě, jsem přímo tady.
Neodcházej, zůstaň se mnou, Eugene.
Květino, zař a žhni, sílo její vynikej,
ať hodiny vrátí se, co mé bylo, zpět mi dej.
- Rapunzel... - Co?
Mým novým snem jsi byla ty.
A ty jsi byl mým.
Uzdrav, co zraněné bylo,
plán osudu změň.
Co ztracené bylo, zachraň,
co mé bylo, zpět mi dej.
Zpět mi dej.
Rapunzel?
Eugene.
Už jsem ti říkal, že mám slabost pro brunetky?
Určitě si umíte představit, co se stalo potom.
Království se radovalo,
že se ztracená princezna vrátila.
Oslava trvala celý týden,
a upřímně, já si z ní moc nepamatuji.
Sny se plní neustále.
Tenhle chlápek se stal nejslavnějším pianistou na světě.
A tenhle chlápek? Časem našel lásku.
A tenhle chlápek, no, předpokládám, že je šťastný.
Nikdy mi to nevyvrátil.
Díky Maximovi zločin v království téměř přes noc vymizel.
A stejně tak i většina jablek.
Pascal se vůbec nezměnil.
Rapunzel byla konečně doma
a konečně měla skutečnou rodinu.
Byla princeznou, na kterou stálo za to si počkat.
Ale navzdory tomu všemu vládla království
s půvabem a moudrostí, stejně jako před ní její rodiče.
A pokud jde o mě, inu...
Zase jsem si začal říkat Eugene.
Přestal jsem krást, v podstatě jsem se úplně změnil.
Ale vím, co vás zajímá nejvíc.
Vzali jsme se s Rapunzel?
S potěšením vám můžu říci,
že po letech a letech žádání
a žádání a žádání
jsem nakonec řekl ano.
Eugene.
Dobrá, tak já požádal ji.
Budeme žít šťastně až do smrti?
Ano, budeme.