Бележница
Извините?
Хајде, душо. Да те спремимо за кревет.
Нисам ја нико посебан.
Само обичан човек са обичним мислима.
Водио сам обичан живот.
Ниједан споменик ми није подигнут, име ће да ми забораве.
Али у одређеном тренутку, имао сам успеха као и сви који су живели.
Добро изгледаш, Дјук. -Добро се осећам.
Волео сам неког свим срцем и душом...
...и за мене је то одувек било довољно.
Како је, Хари?
Покушавам да умрем, али ми не дозвољавају.
Па, не можеш све да имаш у животу.
Данас је велики дан.
То кажете сваки дан, стари ђаволе.
Напољу је лепо време. Хајде да се прошетамо.
Не бих рекла.
Морамо да вас извучемо из ове собе.
Хајдете, душо. Мало свежег ваздуха неће да вам шкоди.
Жао ми је. Данас није добар дан. Мислим да није ни за шта.
Ово је Дјук.
Дошао је да вам чита. -Да чита?
Нећу. Не знам.
Ма хајде. Допашће вам се. Забаван је.
Добро. Где смо стали?
Да, да, знам. Ноћ карневала.
Ноа је био тамо са својим пријатељима Фином и Саром.
Ноа? -Тамо су се срели.
Шести јун, 1940.
Али је имала 17 година.
Човечуљак осваја награду.
Хвала вам што сте играли. -Баш сте вицкасти.
Човече, погодио сам оно. Кажем ти да је намештено.
Здраво. -Здраво. Како се зовеш?
Ко је она девојка са Саром? -Зове се Али Хамилтон.
Овде проводи лето са породицом.
Тата јој има више пара од самог бога.
Здраво, Фине! -Здраво, душо.
Погледај, освојио сам награду за тебе. -Фине, хвала ти!
Хоћеш шећерну пену?
Хоћеш да играш са мном? -Не.
Зашто? -Зато што нећу.
Ноа, она је са нама.
Али, хоћеш да се провозаш на точку?
Добра идеја.
Волела бих. -Добро.
Извини ме.
Извините.
Ноа Калхун. -Шта?
Ради у складишту са Фином.
Био ми је пар сантиметара од лица.
Да. Видела сам. Али то је Ноа.
Знаш, чудим се што је уопште пришао. Мислим да му се свиђаш.
Шта радиш?
Не можеш то да радиш! -Платићу ти кад сиђем, Томи!
Ја сам Ноа Калхун.
Па? -Баш ми је драго што сам те упознао.
Али, ко је овај момак? -Не знам. Ноа Калхун.
Заиста бих хтео да те изведем. -Пријатељу, да ли био могао?
Не може више од двоје у столици, Ноа!
Добро, Томи. У реду.
Сиђи. Ноа! Погинућеш!
Ноа, прекини.
Па, да ли би изашла са мном? -Молим? Не!
Не? -Не!
Зашто? - Хеј, дасо, управо ти је рекла.
Зашто нећеш? -Не знам, јер не желим.
Онда ми не остављаш избор.
О, боже.
Престани да се глупираш! -Шта то радиш?
Ноа, хватај шипку! -Питаћу те још једном.
Хоћеш или нећеш да изађеш са мном?
Дођавола, рука ми клизи. -Онда се ухвати за шипку, идиоте!
Не док не пристане.
Изађи са њим. - Добро! Изаћи ћу са тобом. - Молим?!
Не, немој да ми чиниш услугу. -Не! Желим то!
Желиш? - Да!
Кажи то. -Желим да изађем са тобом!
Добро, добро, изаћи ћемо.
Мислиш да си паметан, јел да? -Није било смешно, идиоте један!
У реду је. Ја ћу да се побринем за ово.
Шта то радиш?
Молим те, немој то да радиш.
Немој то да радиш. -Не могу да верујем.
О, боже.
Сад више ниси тако храбар, је ли?
Наплатићу ти ово.
Једва чекам. Је ли девојка са карневала.
Сећаш ме се?
Да, наравно. Г. Доњи веш? Како бих заборавила?
Да, стварно ми је жао због онога.
Стварно је било глупо да се пењем уз точак због разговора.
Али морао сам да будем крај тебе. Привукла си ме.
Исусе, каква прича. Ти то кажеш свим девојкама?
Не.
Ма да. Видела сам те пре неко вече с малом гђицом. Трачицом.
Шта радиш вечерас? -Молим?
Или сутра увече, или овог викенда.
Зашто? - Зашто? Због нашег изласка.
Каквог изласка? -Оног на који си пристала.
Нисам. -Јеси. Обећала си и заклела се.
Па, изгледа да сам се предомислила.
Разумем кад би ти неки гад пришао на улици, не знаш ме.
Али ја знам себе.
И када видим тако нешто. Мора да и...то да волим.
Полудим за тим. -О чему ти причаш?
Па, о теби.
Добар си. - Молим?
Добар си. -Не. Погрешно си ме схватила.
Фантастичан си. Стварно јеси. Задивљена сам.
Обично нисам овакав. Извини. -О, да, јеси.
Могу да будем забаван ако желиш. Замишљен.
Паметан. Сујеверан.
Храбар.
Умем и добро да играм. Могу да будем све што пожелиш.
Реци ми шта желиш и ја ћу то да будем за тебе.
Шашав си.
Могу да будем и то.
Хајде, један излазак. Шта ће да ти фали?
Па, не бих баш. -Шта треба да радим да се предомислиш?
Смислићеш ти већ нешто.
Јеси ли сигуран да долази? -Опусти се. Све је сређено.
Налазимо се за последњу представу. Види. Шта рекох?
ПРИКАЗУЈЕ СЕ ЛИЛ АБНЕР
Боже. Каква случајност.
Види ко је овде. Али, сећаш се Ное, зар не?
Да, сећам се.
Дођи.
Здраво. -Здраво.
Драго ми је што те поново видим. -И мени је драго.
Сјајно изгледаш. -О, хвала.
Заиста, заиста сјајно.
Стварно сјајно изгледаш. Сјајно. А ја знам да ја сјајно изгледам.
Можемо ли сада да одгледамо филм? Само што није почео.
После тебе.
Враћај се овамо, Лиле Абнеру! -Нећеш ме ухватити, Дејзи Ме!
Данас је дан нежења. Ја треба тебе да ухватим.
Бржи сам од тебе! -О, долази овамо.
Не! Не! Не!
Ухватићу те!
Хајде, ухвати ме! -Ево ме!
Поштено је ухватио пропалицу.
Чекај ме!
Шта се десило у филму?
Изволи. -Хвала.
Шта то радите, друштво? -Хоћеш да се прошеташ са мном?
Упадајте. -Шта се дешава?
Прошетаћемо.
Вас двоје се свиђате једно другом?
Схватам. Волите се. -Не ради оно што ја не бих.
Добро, здраво.
Добро је.
То је било забавно.
Дуго нисам гледала филм.
Стварно? -Откад сам била мала.
Молим? -Заузета сам. Немам много времена.
Заузета си? -Имам строг распоред.
Сви дани су ми испланирани.
Устајем ујутру.
Доручак, математика, латински, ручак...
...час тениса, час плеса, понекад обоје.
Француски, час клавира, онда вечера.
После вечере будем мало са породицом и онда мало читам.
Изгледа као пут према успеху. -Сигурно.
Пријавићу се на много колеџа.
Редклиф, Сара Лоренс. Тамо бисмо хтели.
А ко је то "ми"? -Молим?
Управо си рекла, "Тамо бисмо хтели".
О, мама и тата. Све одлучујемо заједно.
Све?
Не, не баш све. Али о важним стварима, да.
А остало ти одлучујеш сама?
Не буди безобразан. -Извини.
Само покушавам да откријем како се забављаш.
Како то мислиш?
Мислим...
...све оне ствари, то је оно што мораш, јел тако?
Па, шта радиш зато што желиш?
Управо сам и рекла.
Не знам. Изненађујеш ме.
Молим?
Увек сам мислио да си некако...
Шта некако? -Да си...
...слободна. -Молим?
Слободна.
Ја јесам слободна.
Не изгледаш тако. -Па, јесам.
Хоћу нешто да ти покажем.
Шта то радиш? -Само дођи.
Прегазиће те. -Сва та кола?
Тата и ја смо долазили, лежали и гледали како се светла смењују.
Како прелазе од зеленог у црвено до жутог.
Пробај ако хоћеш.
Нећу. -Зашто?
Зато што... не знам. Хоћеш да устанеш?
То је твој проблем. Знаш ли?
Ти не знаш шта хоћеш.
Шта би се десило када би наишла кола? - Умрла би.
Молим? -Само се опусти.
Просто веруј. Мораш да научиш да верујеш.
Сликање.
Питао си ме шта радим за себе.
Волим да сликам.
Већину времена ми мисли лутају главом.
Али са четкицом у руци, свет некако утихне.
Склањајте се са улице!
Јеси ли добро?
Зашто се смејеш?
Било је забавно.
Хоћеш да играш са мном?
Свакако.
Сада? Овде?
Не треба да се игра на улици. -Треба да се игра на улици.
Немамо музику.
Па, створићемо је.
Грозно певаш. -Знам.
Али ова песма ми се свиђа.
Јужна лета немају осећаја према љубавним искушењима.
Наоружани упозорењима и сумњама...
...Ноа и Али су створили изузетан портрет...
...младића и девојке који путују дугим путем...
...без обзира на последице.
Заљубили су се, зар не? Јесу. -Добро.
Свиђа ми се оваква прича. Настави.
Након те ноћи, Али и Ноа су све дане провели заједно.
Ускоро су били нераздвојни.
Ноа, дођи! -Победићу те.
То изгледа баш лепо. -Пробај то. Стварно је добро.
Стварно је лепо.
"...примитивне јабуке, облици.
Предивни натопљени фрагменти...
...запостављена листа једног за другим...
...јер сам их призивао или пио за њих...
Праве песме, (оно што песмама зовемо једва да су слике)
Песме ноћне приватности и људи као што сам ја.
Ову песму, клонулу од стида, невиђену...
...коју увек носим, коју сви људи носе..."
Није лоше за Витмена.
Изгледа да имаш посетиоца.
Извини, нисам хтела да прекидам.
Немој да се извињаваш. Дођи овамо, драга.
Пријало би нешто друго сем мириса дрвета.
Тата, ово је Алисон Хамилтон. -Драго ми је, Алисон.
Али. -Али.
Драго ми је, г. Калхун. -Нисам ваљда стар? Зови ме Френк.
Хеј, уђи и седи.
Али. Па, лепојка је, синко. -Јесте.
Лепша је него што ти хоћеш да признаш.
О, јел? -Није. Немој да му верујеш.
Шта то држиш? -Нешто сам вам донела.
Па, да видимо. Да погледамо. Ти си ово направила?
Па, то је дивно. Види ти то. То је проклета слика.
Па, знам тачно где да је ставимо. Хвала ти.
То је била лепа песма. Како се зове?
Па... -Витмен.
Видиш, када је био мали гадно је муцао.
Тата. -Па, стварно јеси.
Нисам то знала. -Замуцкивао сам.
Муцао, замуцкивао, каква је разлика? Нисам га разумео.
Зато сам га терао да чита поезију наглас.
У почетку није било лепо, али онда је престао да замуцкује.
То је добра идеја. -Јесте, и ја сам тако мислио.
Невероватно. Невероватно.
Ја сам више за Тенисона, а он воли Витмена из неког разлога.
Кажи, да ли би да доручкујеш?
Да доручкујем?-Да.
Тата, сада је десет сати.
Па? Палачинке могу да се једу у било које доба ноћи.
Хајде, хоћеш да доручкујеш? -Наравно.
Била је то немогућа љубав.
Он је био дечко са села. А она из града.
Она је имала свет под својим ногама...
...а он није имао ни две паре у џепу?
Ноа, хајде!
Погледај их.
Шта ми то радимо?
Мислиш да сам у претходном животу била птица?
Како то мислиш? -Као реинкарнација.
Не знам. -Ја мислим да сам била.
Реци да сам птица. -Не.
Немој то да радиш. -Реци да сам птица.
Престани. Престани, одмах. -Реци.
Ти си птица.
Сад реци да си и ти птица.
Ако си ти птица, онда сам и ја птица.
Хајде, драга. -Шта то радиш?
Кад избројим до три, важи?
Лако је. На три. Спремна?
Један. Два. -Два.
Три! -Не! Не могу.
Улази у воду.
Хајде, кукавице. -Улази!
Жао ми је. Улази у воду, душо. Душо, да ли би ушла.
Улази у воду! -Не могу.
Само уђи! -Улази у воду!
Један! -Скачи. -Два! -Три!
Не, не, не. Убаци у брзину и крени!
И држи тако!
Не разумем о чему причаш!
Нису се много слагали.
У ствари, ретко су се слагали око било чега.
Стално су се свађали.
л сваки дан су се изазивали.
Али упркос разликама нешто важно било им је заједничко.
Били су луди једно за другим.
Добро, морам да идем. -Не! -Да, морам.
Али.
Тата. Тата, ти... Нисам видела да си ту.
Уплашио си ме.
Прилично си блиска с тим момком тамо.
Јесам.
Позови га у кућу у недељу.
Хоћу да упознам тог младића.
Лаку ноћ, тата. -Лаку ноћ.
О, богца му.
Онда дечак каже: "Тата, не разумем. Каже, Па...
...теоретски, обојица смо милионери...
...али у стварности живимо са гомилом курви."
То ми је испричао бискуп Стивенс.
Оливија, склони боцу пића испред мога мужа.
Мало је препио.
А шта ти радиш, Ноа?
Радим у складишту са Фином.
Углавном сечем и примам дрва и гулим кору.
То је баш лепо, душо. -Хвала.
Ако немаш против да те питам, колико зарађујеш?
Колико примам?
Четрдесет центи на сат.
Да, није пуно, али не треба ми много и већину уштедим.
Хајде да једемо, хоћемо ли?
О, да! То изгледа сјајно.
Па, Ноа, ти и Али доста времена проводите заједно.
Мора да вам је стало једно за друго.
Постаје озбиљно, а?
Да, госпођо. -Лето је скоро готово.
Шта ћеш да радиш?
Чарлстон је само пар сати одавде.
Али иде у Сара Лоренс.
Зар ти није рекла? -Не, није ми рекла.
Управо сам добила писмо. Хтела сам да ти кажем.
У реду је.
А Сара Лоренс је у Њујорку.
Нисам то знао.
Ени, овај разговор је сувише тежак за трпезу.
Нека се деца забаве, немој да изиграваш инквизицију.
Усне су ми од сада запечаћене.
Знам још један виц о часној сестри и четири пастува.
Престани. Устајем од стола ако испричаш још један виц.
Урадићу то! Да!
Не! -Спремна!
То дете је превише живахно за девојку у њеној ситуацији.
Не, то је само летња љубав. -То је само невоља.
Да ли је то Али тамо?
Хоћеш да идемо негде?
Чекај овде.
Али!
Хајде.
Добро. Велики корак.
Корак. Не, немој...
Добро, стани овде. Не отварај очи.
Плантажа Виндзор. Саграђена је 1 772.
Прича се да је Френсис Мерион своју жену запросио овде.
Пази. Буди пажљива. Сломљене су. Види ово.
Ово место је огромно.
Да, једно огромно говно.
Јесте.
Али једног дана ћу га купити. Има да га средим.
Потребан је само нови под.
И нови зидови и кров. -И то је све?
И цеви и струја.
И намештај. -Да, и мало намештаја.
Али одмах је поред воде.
А има и велики стари амбар. Може да ми буде радионица.
А шта је са мном? Зар се ја ту ништа не питам?
Да ли хоћеш да се питаш? -Хтела бих.
Шта хоћеш?
Хоћу белу кућу са плавим жалузинама...
...и собом која гледа на реку да бих могла да сликам.
Још нешто? -Да.
Хоћу велики трем који окружује читаву кућу.
Да можемо да пијемо чај и гледамо залазак сунца.
Обећаваш? -Обећавам.
Добро.
Где идеш? -Унутра.
Не могу да свируцкам ако ми то радиш.
Води љубав са мном.
Ноа? -Да?
Знам да сам рекла да водиш љубав са мном...
...али мислим да мораш да ми кажеш шта да радим.
Стварно? Све? -Да.
Да ли сам те повредио? -Не, не.
Само... Само размишљам.
Само... Нема везе.
О чему размишљаш? О чему сада размишљаш?
Знаш, баш овог тренутка.
Да ли си знао да ће се ово десити кад си ме довео?
Не. -Не?
Не? Ниси помишљао на то?
Наравно да сам помишљао. -Јеси?
Па, шта си мислио?
Превише причам, јел да?
Добро, престаћу.
Завезаћу.
Јеси ли добро? -Јесам.
Добро.
Није ми јасно како то да си тако тих.
Ни о чему не размишљаш?
Ја полудех овде, али, Ноа, теби је скроз добро.
Баш те брига за све око тебе?
Извини.
Хтела сам да ово буде савршено, а ја не могу да завежем.
Волим те.
Јеси ли знала то?
Волим и ја тебе.
Не мораш ово да радиш ако не желиш.
Не. Не, желим. Заиста.
Ноа!
Ноа! -Молим?! Фине, бежи одавде!
Извини, али Алини родитељи су полудели.
Потегли су све полицајце да је траже.
Послала си полицију да ме тражи? -Јесам.
Сада је 2 ујутру. Звали смо полицију.
Хвала богу да си добро. Где си била?
Ја сам крив за све.
Можеш ли да нас оставиш насамо на тренутак, молим те?
Хтео бих да попричам са ћерком.
Насамо, млада дамо.
Хвала вам за све, поручниче. -Нема на чему, Џоне.
Сад право кући. Касно је.
Стварно није она крива. Изгубио сам појам о времену.
Седи.
Извини, тата. -Извини, тата.
Мислиш да можеш да трепћеш и да се извучеш?
Не. Од сада ће овде почети да се поштују нека правила.
Као на пример?
Ако твој отац неће да их примени, ја хоћу.
Као на пример шта, мајко?!
Престаћеш да се виђаш са Ноом. -Не.
Глупира се напољу са тим момком до 2 ноћу, то мора да престане.
Нисам 17 година гајила ћерку и све јој дала...
...да би она одбацила све за само једно лето.
Остаће или трудна или сломљеног срца.
Он је фин младић, фин је. Али он је...
Шта је он? Шта је он?! Реци ми! -Он је ђубре! Није за тебе!
Ђубре?! Он је радник. Дрвосеча.
Па шта?!
Да ли ћеш живети у кући његовог оца и да му рађаш...
...штрокаву дечицу?! -Немам ништа против!
Не додируј ме!
Више нећеш да га виђаш. То је моја коначна реч.
Не, није. -Јесте.
Не, није коначна! Нећеш ми ти говорити кога да волим!
Да волиш? -Да, тата, ја га волим.
Ја га волим.
Није он прилика за тебе, душо.
Знам да није оно што сте желели за мене.
Сиромашан је и није фин и некултуран је и скроз погрешан.
Ја га волим.
Волим га. -Не знаш ти ништа о љубави.
А ти знаш?!
Ти не гледаш тату онако како ја гледам Ноу.
Не додирујете се или смејете. Не играте се.
Ти не знаш ништа о љубави.
Ноа?
Идеш?
Тако ми је жао. Не знам шта да кажем. Осећам се понижено.
У реду је. -Није. -Јесте. -Не, није.
Идем ја. -Не, нећу да идеш.
Морам да размислим о свему. -О чему мораш да размислиш?
Дођи овамо. Причај са мном.
Причај са мном.
О чему? Хоћеш да...
Ти одлазиш.
Ти идеш... а ја остајем овде.
Тако сам срећан што ћеш то да урадиш...
али имаш милион ствари да завршиш.
Толико тога је пред тобом. -Немој тако да причаш.
Тачно је.
Нећу имати лепе ствари, фине ствари.
Нема...
То ми се никада неће десити. Није ми у картама.
Не морам да идем у школу, важи? -Да, мораш.
О томе ти причам. -Можеш да пођеш са мном.
У Њујорк? -Да.
Шта да радим у Њујорку?
Да будеш са мном.
Да.
Не знам.
Нећемо вечерас све да решимо, знаш?
Сачекаћемо крај лета и видећемо шта ће се десити.
Хоћеш да раскинеш?
Видећемо како ће ићи касније.
Да ли ти то раскидаш са мном?
Не видим начин како ће то моћи да се настави.
Схватам.
Молим те, не ради то. Не мислиш тако.
Дођавола, зашто онда чекаш да се заврши лето?
Зашто то одмах не урадиш?
Хајде.
Хајде. -Зашто си таква? -Уради то!
Уради то! Одмах то уради!
Уради то!
Престани!
Знаш шта?! Ја ћу!
Готово је! Јасно?! Готово је!
Дођи овамо. -Не додируј ме!
Мрзим те! Мрзим те!
Идем ја. -Зашто не идеш одмах!
Одлази! Хајде! Хајде!
Не, не. Не раскидамо ми стварно, зар не?
Ово је само свађа...
и сутра ће да буде као да се никада није десило, јел тако?
Отишао је? -Отишао је.
Па, мора да је била уништена. -Била је.
Он је само покушавао да учини праву ствар.
Али требало је само да отера родитеље дођавола.
Да, у праву си. Вероватно да је требало.
Сутрадан, кад се Али пробудила, свет је био потпуно другачији.
Шта се дешава? -Идемо кући.
Идемо одмах?
Не треба да кренемо још недељу дана.
Обуци се и доручкуј.
Вила ће да ти спакује ствари. -Биће ми драго.
Нећу да дирнеш моје ствари.
Ја не идем. -Идеш. -Не, не идем.
Па, Али, ићи ћеш, хтела ти то или не.
Чак и ако Арон буде морао да те вуче путем, идеш.
Добро, идемо. Све ово мора да се уради до ручка.
Има поприлично. Запните.
Идемо! Хајде!
Где је Ноа? -Нешто испоручује.
Шта се дешава? -Одлазим из града.
Одлазиш? Када?
Сада. Одмах. Данас.
Морам нешто да кажем Нои.
Реци му да га волим и да ми је жао због свега, важи?
Слушај, целу ноћ смо били будни, Али.
Никад га нисам видео тако утученог.
Готово је. Немој да отежаваш више него што мора.
Не. Не, није готово.
Посвађали смо се. Рекли смо ствари које не мислимо.
Али није готово. -Готово је.
Остави га на миру. Пусти.
Долазим! Мама, долазим!
Погледај...
Он разуме. Тешко је, али стварно разуме.
Када се лето заврши, време је да се иде кући.
Ако хоће да прича са тобом, писаће ти. Ако не...
Добро, можеш ли да му кажеш да га волим?
Можеш ли то да урадиш? -Рећи ћу му.
Здраво, Фине.
Иди.
Летње љубави се завршавају из више разлога.
Али кад све буде готово, имају нешто заједничко.
Подсећају на звезде падалице.
Спектакуларан тренутак светла на небу.
Кратки моменат вечности.
И у трену... нестану.
Ноа је био очајан.
Писао је да му је жао што је тако глупо раскинуо с њом.
Писао је да је и даље воли и да жели да је види.
И ако би му она опростила, дошао би где год да је.
Писао је једно писмо дневно годину дана. 365 писама.
Али ни на једно није добио одговор.
Хеј, Фреде! Ништа?
Извини.
Добро, хвала ти!
Коначно, после годину дана ћутања...
одлучио је да све остави за собом и започне нови живот.
Зато је написао опроштајно писмо.
Он и Фин су се спаковали и упутили у Атланту.?
Ноа!
Дођи! Слушај ово!
Ратно стање...
постоји између САД и...
...устава САД...
против свих непријатеља страних и домаћих.
Ноа и Фин су се заједно пријавили.
И после две године јурења за Ромелом кроз пустињу...
прекомандовани су у Патонову Трећу армију у Европи. ?
Фине!
Да ли противуречим себи?
Онда добро, противуречим себи.
Али је била 3. година колеџа кад се пријавила у сестре.
За њу су сви сломљени мушкарци рањена тела у дворишту...
били Ноа...
или неко ко се борио уз њега...
у џунгли или по снегом застртим путевима. ?
Подићи ћу те. Спреман?
Добро. Тако.
Спустићемо ову ногу... доле.
Јеси ли добро?
Госпођице, да ли смем нешто да вас питам?
Приметио сам да не носите прстен...
па сам се питао да ли бих могао да вас изведем.
Молим? -На састанак.
Пре него што ме одбијете...
морам да вам кажем да изврсно плешем...
и да су моје намере потпуно непоштене.
Добро, Казанова, лези.
Да се ти опоравиш, онда ћемо да причамо о изласку, важи?
Баци поглед на њега.
О, боже, као сан је.
Шта ради овде? -Буљи у тебе.
Госпођице?
Опоравио сам се.
Шта сад кажете за излазак?
Али се изненадила како се брзо заљубила у Лона Хамонда.
Био је згодан, паметан...
забаван, образован и шармантан.
Такође је потицао из јужњачке породице и био веома богат.
Молим?
Идемо на плес. -Шта се дешава? Шта то раде?
Видимо се касније, душо. -Види ти то.
Размишљао сам зашто се не бисмо венчали.
Предајем се. Зашто се не бисмо венчали?
Нисам могао да се досетим. Онда ме је стрефило.
Твоји родитељи.
Моји родитељи? -Апсолутно. Драги стари мама и тата.
Проблем је у томе што ме воле.
Ја сам тип мушкараца за кога желе да те удају. -Стварно?
Богат сам. Са југа. Имам пристојан посао.
Невероватно играм. Паметан сам. Знаш, ја сам врло...
Па, у чему је проблем? -Волео бих да мислим. Слушај.
Ако се удаш за мене...
Добро ме сад слушај.
Ако се удаш за мене, изгубићеш битку против њих.
О, боже, шта ћемо да радимо? -Не знам.
Хеј, да ли вам је добро?
Видиш, Али...Дођавола, мислим да мораш да се удаш за мене.
Мислим да треба да се удаш за мене.
Треба? -Да.
Ако треба, твоји родитељи ће знати да си несрећна...
јер ниси могла да их разочараш.
Можда си превидео једну ситницу. -А то је?
Па, видиш, мораш прво да тражиш дозволу од њих.
А мислим да си преценио њихова осећања према теби.
Је ли? Не бих рекао.
Зашто? -Већ сам их питао и пристали су.
Молим?
Још нешто.
Волим те.
Хоћеш ли да се удаш за мене, Али?
Знам да се доста зафркавам, али луд сам за тобом.
Удаћеш се за мене?
Учинићеш ме најсрећнијим човеком на свету?
Да. Да. Да.
Рећи ћу им. -Где ћеш?
Мама!
Зауставите музику.
Извините. Хоћу сви да чујете да ћемо се нас двоје венчати!
Она је пристала од свег срца...
али нисам разумео зашто је у тренутку кад је пристала...
Ноино лице било у њеним мислима.
Хеј, види ти њега!
Драго ми је да те видим. Да те погледам.
Да ли крвариш? Не? Све је у реду? -Јесте.
Волим те.
Морам нешто да ти покажем. -У реду.
Шта се дешава? Шта је то?
Ево. Продао сам кућу.
Продао си кућу?
Да. Морам да изађем до краја месеца.
С тим и оним законом о ветеранима можеш да добијеш?
Шта да добијем?
Твоју кућу из снова. Плантажу Виндзор.
Тата... -Нећу ни реч да чујем.
Већ сам причао са банком. Даће ти зајам.
Па, не могу да дозволим да продаш кућу. -Готово је.
То је добро, треба то да урадиш.
Сачекај мало. Продао си кућу, где ћеш да живиш?
Са тобом, лудо. Шта си мислио? Неко мора да ти помогне.
Ноа је погледао кућу, али је видео само једно:
Али.
Одлучио је да испуни свој дугогодишњи сан.
Од темеља ће да преуреди стару кућу.
Отишао је у Чарлстон да добије одобрење за планове...
судбина је одшкринула врата...
и бацила му карту среће.
Зауставите аутобус! Зауставите аутобус.
Не могу да станем док не стигнем до станице.
Не. Молим вас станите.
Да ли разумете енглески? Нико не силази пре станице. Седите!
Боже...
Помери се!
Шта то радиш?!
Ено га тамо.
Душо. Здраво.
Када је тог дана видео Али...
нешто је у Нои пукло.
Умислио је...
да ће ако рестаурира стару кућу у којој су били оне ноћи...
Али наћи начина да му се врати.
Неки су то назвали радом из љубави.
Други су то називали другачије.
У ствари, Ноа је мало полудео.
Када... -Извини?
Време за јело.
Ручак је данас у сунчаној соби.
Диња је добра. Узми мало.
Да ли су се некада видели поново?
Ноа и Али?
Нећеш да ти покварим крај пре него што дође онај добар део?
Где смо стали?
Када је Ноин отац умро у Новембру...
кућа је била све што му је остало.
С временом, Ноа је завршио кућу.
Смешак. Ево.
Добро је погледао оно што је постигао...
и добрано се напијао 10 дана...
и озбиљно размишљао да је запали...
па је коначно ставио кућу на продају.
Спреман сам оволико да вам понудим.
Многи су били заинтересовани.
Али је увек налазио разлог да је не прода.
Не.
Или су им понуде биле сувише ниске...
или ако су прихватали његову цену, осећао је да вреди више.
То је пуно новца, али узимам је.
Педесет хиљада долара.
То је више него што сам тражио.
Тако је. Много више.
Човеку је рекао да то што је понудио 5000 преко цене...
нико нормалан не би урадио...
а он не жели да лудак живи у његовој кући.
Свако јутро је на потоку из себе је избацивао фрустрације.
А увече, да би умањио жаоку усамљености...
уз њега је била Марта Шо.
Марта је била удовица из рата која је живела у суседном граду.
Хоћеш да идемо сутра на ручак? -Морам да радим.
Можемо да одемо до реке ако хоћеш.
Следеће недеље.
А да се провозамо негде. -Не.
Само сам питала.
Шта ти хоћеш, Ноа?
Како то мислиш шта хоћу?
Од мене.
Понекад кад причаш са мном као да ме не видиш.
Жена зна када је мушкарац гледа у очи и види неку другу.
Знаш да хоћу да ти дам све што пожелиш.
Је ли тако?
Али не могу...
јер тога нема.
Сломљено је.
Разумеш?
Да ли је вео претеран?
Шалиш се? Изгледаш савршено.
Лепша невеста не може да буде.
Предивно изгледаш, душо. -Хвала ти.
Само да те Лон види у тој хаљини. Полудеће!
Неће моћи ока да скине са тебе. Или руке.
Баш си неваљала.
Јеси ли видела јутарње новине?
Кажу да ћеш да будеш вест сезоне.
Сезоне? Ово ће бити славље које град никада није видео!
Она не планира, она кује заверу, зар не?
Мама, види, долази гувернер.
Боље би му било. Дај да видим.
О, боже.
Савана, шта ту имамо? -Тамо смо на 82.
А Мемфис? -На 89.
Сјајно. Са 85. -Господине?
Да? -Имате посету.
Здраво, душо, нисам знао да ћеш да дођеш.
Жао ми је. Требало је да те назовем.
Ма шта причаш? Не мораш да зовеш.
Момци, оставите нас на минут. -Да, господине.
Госпођице Али. -Госпођо.
Па, шта има?
Више не сликам.
Некада сам стално сликала и стварно сам то волела.
Нисам то знао. -Да.
Па сликај. -Хоћу.
Да, почећу.
Сјајно.
Да ли је све у реду?
Морам да одем.
Добро.
Морам да се побринем за неке ствари. Да разбистрим главу.
Добро, да ли треба да бринем?
Не, не бих рекла.
То је баш уверљиво.
Слушај, јеси ли добро? -Јесам.
Добро. Онда иди. Опусти се. Ради шта год хоћеш.
У реду је да будеш нервозна. Да се следиш пред венчање.
Не. Не предомишљам се, Лоне.
Волим те.
Вратићу се из Сибрука за пар дана, важи?
Из Сибрука. -Да, из Сибрука.
Здраво.
Видела сам твоју слику у новинама.
Ти поред куће.
Хтела сам да видим да ли си добро.
Мислим, нисам била у близини или тако нешто. Само сам...
Па, јеси ли добро?
Добро.
Ја сам глупа. Није требало да долазим.
Хоћеш да уђеш? -Може.
Ово је добра прича. -Драго ми је да ти се свиђа.
Мислим да сам је чула раније.
Јеси.
Можда више пута?
Доктор хоће да вас види. -Мене? Сада?
Не. Њега.
Али још ми није прочитао причу.
Читаћу ти још кад завршим са доктором. Неће трајати.
Добро. -Немој да идеш. Одмах се враћам.
Док чекате, можда бисте да свирате клавир. То волите.
Је ли?
Више не знам ни једну мелодију. -Умете да читате ноте.
Шалите се.
Ко сте ви?
Ја сам др. Барнвел, један од овдашњих лекара.
Нисмо се упознали, па рекох да вас лично прегледам.
Видим да сте имали два срчана удара у последњих 18 месеци.
Да, два мања. Мислим да је један била ангина.
Добро, да ли се жалите на нешто?
Не. Добро ми је.
Добро. Удахните дубоко.
Добро. Још једном.
И дубоко.
Још једном.
Сјајно. Сјајно. Још узимате лекове?
Сваки дан, два пута дневно.
Добро, добро, добро. Можете да обучете кошуљу.
Како сам схватио, ви читате госпођици Хамилтон.
Да. Да јој помогнем да се сети.
Мислите да то неће да јој помогне.
Мислим да неће.
Она се сећа, докторе.
Ја јој читам и она се сећа.
Не увек, али сећа се.
Сенилност је неповратна. Дегенеративна је.
После одређене тачке, жртве се не враћају.
Тако ми кажу.
Само нећу да полажете превише наде у све то.
Хвала, докторе. Али знате како кажу:
Наука досеже до одређених граница, онда наступа Бог.
Онда наступа Бог.
Дођавола, заборавили су да јој окрену страну. Готови смо?
Изгледа да су окренули страну. -Нису.
Ово свира по сећању.
Зове се Лон Хамонд млађи. -Хамонд?
Као из Хамонд памука?
Као из Хамонд памука. -Мора да се свиђа твојим родитељима.
Стварно је добар човек, Ноа. Стварно би ти се допао.
Волиш га? -Да.
Волим га. Пуно.
Онда је то то.
Удај се за Лона, а ми можемо да будемо пријатељи.
Важи? -Важи.
Јеси ли гладна? Хоћеш да останеш на вечери?
Морам да те упозорим, лако се напијем.
Још које пиво и мораћеш да ме носиш одавде.
Полако. Немој да морам да те искористим.
Не би се усудио. Ја сам удата жена.
Још ниси.
Молим?
Зашто ме гледаш тако?
Само се сећам.
Ова соба.
Овде...
Да ли смо овде...?
Ово је та соба?
Најео сам се. -И ја.
"Како ме твоји прсти успављују.
Твој дах на мене пада као роса.
Твој пулс уљуљкује мој слух.
Осећам да нестајем од главе до пете.
Прелепо, довољно."
Била је права, зар не?
Ти и ја?
Пре толико времена. Били смо само деца.
Али смо се стварно волели, зар не?
Треба да кренем.
Збогом.
Мислиш да можеш да се вратиш сутра ујутру?
Хоћу да ти покажем нека места.
Молим те? -Добро.
Важи.
Вратила се у његов живот као изненадни пламен...
сагоревајући пут право до његовог срца.
Ноа је остао будан читаву ноћ.
размишљајући о агонији која би га снашла...
кад би је два пута изгубио.
Баш бих волела да погодим како се завршава ова прича.
Дошла су деца.
Деца? -Не ваша, његова.
Хоће ли ти сметати? -Баш бих волела да их упознам.
Дођите овамо. -Здраво, тата.
Како си? -Добро.
Како си, Меги? -Здраво, тата.
Здраво. Ја сам Али.
Здраво, ја сам Мери Ален. -Мери Ален.
Драго ми је. -Драго ми је.
Здраво. -Здраво.
Меги. -Како си, Меги?
Здраво, душо. -Здраво, Давани.
Баш лепо име. -Хвала.
Хвала.
А ко је ово? -Едмонд.
Здраво, Едмонде.
Знате, мислим да ћу да одем да дремнем. Важи?
Хајде, драга. Идемо. -Тако.
Тако, хајде. -Хвала.
Читаћу ти касније. -Важи. Хвала ти.
Драго ми је што сам вас све упознала.
Довиђења. -Драго ми је.
Довиђења. -Здраво.
Данас добро изгледа. -Добро је.
Не знам, данас је нешто посебно.
Можда је ово дан за чуда.
Тата, дођи кући.
Мама нас не препознаје.
Не препознаје ни тебе. Никада неће схватити.
Недостајеш нам. Лудост је што живиш овде.
Да. Знаш, сви ћемо да ти помогнемо са мамом.
Можемо на смену да је посећујемо.
Слушајте...
оно је моја љубав. Нећу да је оставим.
Ово је сада мој дом.
Ваша мајка је мој дом.
Хало? -Хеј, здраво.
Здраво. Ко је то?
Лон овде. Кога си очекивала?
Никога. Само сам изненађена. Како си ме нашао?
Па, у Сибруку има само један хотел.
И како ниси звала, забринуо сам се.
Где си била? Јеси ли добро?
Осећам се као идиот што сам звао хотел бар сто пута.
Добро сам.
Хоћеш нешто да ми кажеш. -Не. -Не? -Не.
Добро.
Лоне, волим те. Да те зовем сутра?
Важи.
Ноа?!
Здраво.
Па, боље да кренемо. Долази киша.
Свиђа ти се?
Као сан је.
Хоћеш да их нахраниш? -Да.
Шта раде овде?
Не знам. Треба да се селе у Вадмало Саунд.
Неће да остану овде? -Не.
Враћају се одакле су дошле.
Другачији си.
Како то мислиш?
Како изгледаш. У свему.
И ти изгледаш другачије, али на прави начин.
Знаш, некако си и исти.
Је ли?
Да.
Стварно си успео. -У чему?
У свему. Са кућом.
Предивно је ово што си урадио.
Обећао сам ти да ћу то да урадим.
Сјајно.
Морамо да идемо.
Ноа!
Зашто ми ниси писао?
Зашто?
Није ме било прошло.
Чекала сам те седам година. А сада је касно.
Написао сам ти 365 писама.
Годину дана сам ти писао сваког дана.
Писао си ми? -Да.
Није се завршило.
Још увек се није завршило.
Мора да се шалиш?
Сво то време, ово ми је недостајало?
Хајдемо поново.
Ноа.
Пробуди се.
Здраво. -Покушаваш да ме убијеш, жено.
Треба ми одмор.
Треба ми хране да бих повратио снагу.
Добро.
Шта ти се једе?
Палачинке. -Добро.
И сланина... -Добро.
И пилетина.
Она је права, зар не?
Могу ли да је упознам?
Стварно бих волела да је упознам? -Није баш добра идеја.
Значи то је Марта?
Здраво. Ја сам Али.
Пуно сам чула о теби. -И ја о теби.
Хоћеш да уђеш?
Јеси ли сигурна?
Да, да. Ноа је управо рекао да је гладан.
Можеш да приставиш чај.
Уђи.
Драго ми је што сам те упознала, Марта. -И мени је драго.
Здраво. -Чувај се.
Невероватна је. Стварно јесте.
Драго ми је што сам дошла.
Заборавила сам како изгледа.
Први пут од када сам изгубила Ричарда...
осећам да имам чему да се надам.
Изгледаш тако смирено. Нисам могао да те пробудим.
Отишао сам по доручак. Брзо се враћам.
П.С. Прати стрелице до изненађења.
Лон је кренуо овамо.
Бојим се да се твој отац истрчао у вези са Ноом.
Кад му се ниси јавила, одлучио је да дође.
Па то је баш дивно.
Баш сјајно.
Ти, ја, Ноа и Лон Једна велика срећна породица.
Причај ми о писмима, мајко.
Да ли је тачно? -Јесте.
Гледала си како се месецима успављујем сузама
и ништа ниси рекла.
Како си могла то да урадиш? -Жао ми је.
Жао ти је? -Јесте. Жао ми је.
Због тебе ми је читав живот уништен.
Да, украла сам ти писма. Погрешила сам.
Али престани да драмиш и преузми мало одговорност.
Дошла си овде. Знала си шта радиш.
Знала си да ће се ово десити.
Сада сам профукњача?
Невероватна си. Невероватна.
Хајде. Обуци се.
Хајде да се провозамо.
-Зашто бих ишла са тобом било где?
Зато што те познајем боље него што мислиш.
Нећу да се једном пробудиш питајући се да си све знала...
да ли би другачије поступила.
Шта радимо овде, мама?
Видиш ли оног човека тамо?
Сад и није нешто, али пре 25 година...
О, боже. Био је стварно нешто посебно.
Били смо лудо заљубљени, да ти кажем.
Наравно, твој деда је полудео, па смо одлучили да побегнемо.
Нисмо стигли до следећег града кад нас је полиција ухватила.
Али то је било давно.
Знаш, када сам у близини...
станем и посматрам га...
покушавам да замислим колико би мој живот био другачији.
Хоћу да знаш да волим твог оца.
Мама... -Не, дођавола, ово је важно и мораш да саслушаш.
Волим га. Он је сјајан човек.
Добар је према мени и ја га не заслужујем.
Волим га, Али. Волим. Волим га.
Знам да га волиш, мама.
Знам.
О, боже.
Срамота ме је. Баш сам глупа.
Погледај ме, велика стара надувена врећа.
Лудо је...
али ја ни не знам ко је та особа.
О, боже.
Али!
Ево.
Надам се да ћеш донети праву одлуку.
Занимљиво јутро. -Јесте.
Лон је у граду.
Овде је?
Јесте, виделе смо кола у пролазу код хотела.
Видим да си добила моја писма.
Коначно.
Шта ћеш да радиш, Ал?
Не знам.
Опет смо на истом?
Јесмо ли?
Шта је са протеклих неколико дана? Десили су се, знаш.
Знам да су се десили и било је дивно.
Али је било потпуно неодговорно.
Имам вереника који ме чека, који ће бити повређен кад сазна.
Значи водиш љубав са мном и онда се враћаш мужу?
Да ли је то твој план?
Је ли ово био тест који нисам прошао? -Не! Обећала сам му.
Дала сам му своју реч.
Твоја реч је сада отишла дођавола, зар не мислиш тако?
Открићу када попричам с њим.
Овде није реч о обећању. И није у питању срце.
У питању је сигурност.
Шта то треба да значи? -Новац!
О чему причаш? -Он има пуно пара!
Мрзим те, гаде један. -Мрзим и ја тебе.
Ако одеш одавде, мрзим те.
Зар ниси приметио шта се дешава?
Изгледа да нисам. Погрешно сам протумачио знаке.
Да, изгледа да јеси.
Досадно ти је! Досадно ти је и ти то знаш.
Не би била овде да нешто не недостаје.
Арогантни кучкин сине.
Да ли би остала са мном?
Да останем са тобом? Погледај нас. Већ се свађамо.
Па, то ми радимо. Свађамо се.
Ти ми кажеш кад сам арогантни кучкин син.
Ја ти кажем када си давеж, што си 99% времена.
Не плашим се да те повредим. Одљутиш се за две секунде...
и настављаш даље да гњавиш.
Па шта? -Неће бити лако. Биће веома тешко.
Мораћемо стално да радимо на томе, али желим јер желим тебе.
Желим те целу заувек. Ти и ја сваког дана.
Хоћеш ли да ми учиниш нешто?
Молим те?
Можеш ли да замислиш свој живот, за мене,...
за 30, 40 година.
Како изгледа? Ако је са њим, иди.
Иди! Једном сам те изгубио, мислим да могу поново...
ако знам да је то оно што ти стварно желиш.
Али немој да се извлачиш. -Како да се извлачим?
Нема лакшег начина. Шта год да урадим неко је повређен.
Хоћеш ли да престанеш да мислиш шта други желе?
Престани да размишљаш шта ја желим. Шта он жели? Твоји?
Шта ти желиш?
-Није тако једноставно.
Шта ти желиш?
Дођавола, шта желиш?
Морам да идем.
Најдража Али:
Синоћ нисам могао да спавам јер знам да је међу нама готово.
Више нисам огорчен јер знам да је оно што смо имали право.
Ако се једном у будућности сретнемо у новим животима...
насмешићу ти се са радошћу и сетити се...
како смо провели лето међу дрвећем...
учећи једно од другог одрастајући у љубави.
Најбоља љубав је она која пробуди душу...
и учини да тежимо ка бољем.
То нам усади жар у срце и донесе мир у наше мисли.
Ти си ми то подарила.
То сам ја хтео теби да подарим заувек.
Волим те. Видећемо се. Ноа.
Предивно је.
Предивна је прича. -Јесте.
Не знам зашто, али растужује ме.
Знам да се сада осећаш изгубљено, али не брини.
"Ништа није заувек изгубљено или се може изгубити.
Тело, успорено, старо, хладно...
жар остао од неке старе ватре...
поново ће се разбуктати?"
Ти си то написао? -Не.
То је био Волт Витмен.
Мислим да сам га познавала. -Мислим да јеси.
Хоћемо ли да уђемо? Хладно ми је.
Хвала.
Ко је ово урадио?
Ја сам, уз помоћ пријатеља које имам међу сестрама.
Никада нисам видела нешто тако лепо.
Нисам ни ја.
Хоћемо ли?
Мало сока од грејпа? -Могла бих.
Толико пилула. Колико си болестан?
Па, "болест" је постала релативан појам за мене.
Сада то посматрам као општи процес трошења.
У твоје здравље.
Па, шта се десило?
У причи? Коју је одабрала?
Како ја то видим, имам три избора.
Један, да га убијем.
Два, да убијем бога у њему.
И трећи...
да те оставим.
Али то све није добро.
Видиш...
ништа од тога ми не оставља тебе.
И упркос свему...
ја те волим.
Волим и ја тебе.
Мислио сам оно што сам рекао кад сам ти дао тај прстен.
И ја.
И ја сам мислила. Али кад сам са Ноом осећам да смо једно...
а кад сам са тобом осећам се као неко другачији.
Слушај, нормално је да не заборавиш своју прву љубав.
Ја те волим, Али.
Али, желим те за себе.
Не желим да убеђујем вереницу да треба да буде са мном.
Не мораш.
Већ знам да треба да будем са тобом.
И онда су живели срећно заувек.
Ко? Ко је?
О, да.
Наравно.
Сада се сећам.
То смо били ми.
Били смо то ми. Били смо то ми. -Драга моја. Душо моја.
Толико те волим.
Душо моја.
Ноа, Ноа.
Волим те, анђеле.
Шта ми се десило?
Ништа. Само си мало одлутала на неко време.
Колико времена имамо?
Не знам. Прошли пут је било око пет минута.
Хеј, довео сам старог пријатеља.
Како су деца? -Добро су.
Били су данас у посети. Мали Ноа. И Давани.
Расту.
Боже.
Како време брзо пролази.
Просто пролеће. -Да, тако је.
Хоћеш ли им рећи да их волим? -Наравно да хоћу.
И да ми је жао.
Рећи ћу им, душо.
Сећаш се приче коју си ми читао? -Да.
Мислиш да вечерас могу да будем она?
Да ли би то било у реду?
Знаш шта бисмо могли?
Можда да узмемо кола и да се провозамо.
Да одемо одавде, негде. Хоћеш ли?
Не бих. Не вечерас, драга.
Хајде. Зашто да не?
Сачекај мало.
Зашто си ме назвао драга? Ја те не познајем.
Шта се дешава овде? Да ли би требало да те познајем?
Али. -Не. Не! Не!
Душо.
Волим те. Остани са мном. Немој да идеш. -Не!
Ко си ти? -Ја сам Ноа. Ја сам Ноа. Ти си Али.
Шта хоћеш? Шта радиш овде?
Хајде, душо. -Не прилази ми. Не прилази ми.
Али, Али... -Упомоћ! Упомоћ!
Упомоћ! -Смири се, Али. Смири се.
Смири се. У реду је, душо.
У реду је, душо. Хајде. -Пусти ме!
Смири се, Али. -Остави ме на миру.
У реду је. Докторе!
Нека ми неко помогне! -Али, смири се. Докторе!
Причајте. -Пожурите. Запада у сумрак.
Нека ми неко помогне!
Смирите се. Држите јој руку. -Добро, два милилитра Халопа
Смири се, Али. -Један, два. Три.
Али, у реду је.
У реду је. -Добро вам је. Да погледамо.
Да погледамо. Добро је. -Добро.
Само дишите. Будите мирни. -Добро је.
Дишите на уста. -Опустите се.
Биће вам добро, Али. -Опустите се. Све је у реду.
"Прича о нашим животима од Алисон Хамилтон Калхун
Мојој љубави, Нои
Читај ми ово, и ја ћу ти се вратити."
Добро јутро, г.Калхун.
Г. Калхун?
Зовите др.Фонатанта са универзитета, јасно?
Нема притиска, ни пулса, ничега. Јавите да буду приправни.
Зовите ме на мобилни! -Добро, хоћу.
Причали смо о овоме.
У реду је, сада. Хајде.
Хајдете, драга. Хајдете, идемо.
У реду је, душо. Хајде. Знате г.Холмса.
О, г. Калхун.
Добро нам се вратили.
Како се осећате? -Добро. Здрав као дрен.
Где идете?
Само сам хтео да прошетам. Не могу да спавам.
Знате да је то против правила. -Да, знам.
Нисте баш хтели да прошетате, зар не?
Кренули сте да видите госпођицу Али.
Управо сам изашао из болнице и недостаје ми.
Г. Калхун...
жао ми је али не могу да вам дозволим да је видите вечерас.
Морате да се вратите у собу.
А ја...
идем доле да наспем себи шољу чаја.
Неко време нећу да се враћам да вас проверавам.
Зато немојте да правите лудости.
Здраво.
Ноа.
Здраво, душо.
Жао ми је што нисам био ту да ти читам.
Нисам знала шта да радим.
Бојала сам се да се више никада нећеш вратити.
Ја се увек враћам.
Шта ће се десити...
кад више не будем могла ничега да се сетим?
Шта ћеш да радиш?
Бићу овде. Никада те нећу оставити.
Морам нешто да те питам.
Шта је било, душо?
Да ли мислиш...
да наша љубав може да ствара чуда?
Мислим да може.
То те сваки пут врати мени.
Мислиш да наша љубав...
може да нас однесе, заједно?
Мислим да наша љубав може да учини све што ми желимо.
Волим те.
Волим и ја тебе, Али.
Лаку ноћ.
Видећемо се.
К р а ј