Traducerea: veverita_bc
Revizuirea traducerii: Dappon (alfiaro@yahoo.com)
E o plăcere să străbați păduri neumblate;
E o-ncântare să fii pe-un țărm singuratic;
Și poți avea tovărășie acolo unde omul nu-i,
La marea cea adâncă și-n muzica vuietului ei;
Nu-l iubesc mai puțin pe om, iubesc mai mult Natura... Lord Byron
Mamă...
Mamă! Ajută-mă!
- Ce s-a întâmplat? - N-am visat, Walt. N-a fost închipuire.
L-am auzit. L-am auzit. L-am auzit pe Chris.
L-am auzit!
- Știu. - Nu. N-a fost o închipuire, Walt.
Nu, l-am auzit. El... e...
- L-am auzit! - Billie...
Alexander Supertramp Aprilie 1992
Wayne, salutări din Fairbanks!
Am ajuns aici acum două zile.
A fost foarte greu să găsesc o mașină în teritoriul Yukon,
dar până la urmă am ajuns aici.
Am cumpărat o carte nouă despre flora și fauna locală.
Sunt pregătit și mi-am făcut provizii cu tot ce necesar
ca să trăiesc în mijlocul naturii timp de câteva luni.
S-ar putea să treacă mult timp până să mă întorc înapoi în Sud.
Voiam doar să-ți spun că ești un om pe cinste.
ÎNCHIS PE PERIOADA IERNII
- Doar până aici te pot duce. - E-n regulă, mulțumesc.
- Ți-ai lăsat lucrurile pe bordul mașinii. - Păstrează-le.
- Cum vrei tu. - Mulțumesc încă o dată.
Hei, stai așa puțin...
Poftim, ia astea! O să-ți țină picioarele uscate.
Dacă scapi cu viață, să mă suni. Numărul meu e în interiorul cizmelor.
Mulțumesc.
Acum pășesc
în sălbăticie.
ÎN SĂLBĂTICIE
E cineva?
E cineva pe aici?
Cred că nu!
PLECAT DIN FAIRBANKS TRAVERSAT UN RÂU MARE
ZIUA DUBEI MAGICE
Timp de doi ani cutreieră pământul...
Fără telefon, fără piscină, fără animale de companie, fără țigări.
Libertatea supremă...
Un extremist. Un poet...
a cărui casă este...
drumul!
Hei, ascultă, bătrâne. Nu mă psihanaliza tu pe mine, da?
Taci din gură. Te duc acolo unde mergem.
- Și unde te duci? - Ți-am mai spus! Mergem spre nicăieri!
Și acum, după doi ani de hoinăreală, vine ultima și cea mai mare aventură.
Bătălia dramatică de a omorî
falsa ființă lăuntrică
și de a încheia victorios revoluția spirituală.
Nemaidorind să fie otrăvit de civilizație, fuge
și străbate de unul singur pământul
pentru a se pierde în sălbăticie.
Alexander Supertramp, mai 1992.
Universitatea Emory, Atlanta, Georgia Cu doi ani înainte de Duba magică...
...munca asiduă
și diferitele contribuții aduse comunității noastre în timpul petrecut aici,
vă salutăm și vă oferim tuturor o ultimă rundă de aplauze și felicitări.
Nina Lynn Lockwynn.
Vanessa Denise Lowery.
Christopher Johnson McCandless.
Regina Victoria McNabb.
Îi văd stând în picioare la porțile formale ale facultăților lor.
Îmi văd tatăl mergând tacticos pe sub arcada de gresie roșiatică,
lespezile roșii scânteind ca niște foițe îndoite de sânge la ceafa lui.
O văd pe mama cu niște cărți subțiri sub braț,
stând lângă stâlpul din cărămizi mici al porții din fier forjat
încă deschisă în spatele ei, cu vârfurile ca de sabie în aerul de mai.
Sunt pe cale să absolve.
Sunt pe cale să se căsătorească. Sunt niște copii. Sunt neștiutori.
Tot ce știu ei e că sunt inocenți, că n-ar face niciun rău nimănui.
Îmi vine să mă duc la ei să le zic, Opriți-vă, nu faceți asta!
Ea nu e femeia potrivită! El nu e bărbatul potrivit!
O să faceți niște lucruri pe care nici nu vă puteți imagina că le-ați face vreodată.
O să faceți lucruri rele copiilor voștri.
O să suferiți în moduri de care nici măcar n-ați auzit.
O să vă doriți să fi murit...
Îmi vine să mă duc la ei în lumina soarelui de sfârșit de mai și să le-o spun.
Dar nu o fac. Vreau să trăiesc.
Îi ridic ca pe niște păpuși de hârtie și îi lovesc unul de altul de șolduri
ca pe niște cioburi de cremene, de parcă aș vrea să fac scântei din ei. Le spun:
Faceți ce v-ați pus în gând să faceți...
iar eu voi povesti despre asta.
Uite că au ajuns, Walt. Da?
Cine a scris asta?
Putea fi oricare din noi, nu-i așa?
De ce o lasă pe Carine să-i conducă mașina?
Sunt o mulțime de poezii bune aici.
Trebuie să vorbesc cu ea despre asta.
Stai acolo!
Scuzați-mă, trebuie să-l aduc pe fiul meu. Azi a absolvit Colegiul Emory.
Lăsați-mă pe mine...
Chris, salut! Te-am tot așteptat...
M-ai speriat de moarte când ai sărit pe podium în halul ăla.
- Bună, tată. - Felicitări, băiete. E un pas important.
Mulțumesc, tată.
Așa...
- N-ai voie să conduci în Georgia. - De ce? Am permisul la mine.
E ilegal ca cineva cu permis de începător să conducă în alt stat
decât statul său natal. De asta.
Nu știam. Credeam că dacă sunt însoțită de cineva cu permis, e în regulă.
Hai să...
- O s-o țină tot așa? - Nu.
Se pare că toată lumea sărbătorește astăzi.
- O să rămână la bar, nu? - Da.
Cred că notele mele sunt destul de bune ca să intru la drept la Harvard.
Chris, asta e minunat!
E mare lucru.
Câți bani ți-au mai rămas în fondul pentru colegiu?
Exact 24.500 de dolari și 68 de cenți.
Exact.
A trebuit să mă duc la bancă azi dimineață, mamă.
Mama ta și cu mine o să contribuim cu mare plăcere la bugetul pentru Harvard.
Așa e.
Trebuie să mă gândesc ce-o să fac.
Mai întâi am multe de împachetat și de lăsat în ordine aici.
Eu și cu tatăl tău vrem să-ți facem un cadou.
Vrem să te scăpăm de rabla aia.
- Care rablă? - Aia!
- Vrem să-ți cumpărăm o mașină nouă. - Exact.
O mașină nouă?
De ce mi-aș dori eu o mașină nouă?
Datsunul merge foarte bine.
Credeți că-mi doresc o mașină la modă?
Vă faceți griji pentru ce-ar putea gândi vecinii?
N-aveam de gând să-ți cumpărăm un Cadillac nou-nouț, Chris.
Vrem să-ți luăm o mașină frumoasă și nouă care e sigură pentru condus.
Nu poți ști niciodată când explodează din senin chestia aia.
Să explodeze! Să explodeze?
Ați înnebunit? E o mașină grozavă.
N-am nevoie de o mașină nouă. N-am nevoie de nicio mașină.
- Nu-mi doresc nimic. - Bine.
- Obiectele astea! Obiecte, obiecte... - Bine.
- Faci ca totul să fie dificil. - Mulțumesc.
- Eu îți mulțumesc ție. - Poate că nu asta a vrut să zică.
Poate că preferă vechea lui mașină. Nu-i așa mare lucru.
Mulțumesc. Pur și simplu nu-mi doresc nimic.
Chris se evalua pe sine și pe cei din jurul său după un cod moral foarte riguros.
Pa, Chris!
A riscat în ceea ce putea fi o cale implacabil de singuratică,
dar a găsit companie în personajele din cărțile care îi plăceau
de scriitori cum ar fi Tolstoi, Jack London până la Thoreau.
Îi putea cita în orice situație, și adesea o și făcea.
Am uitat să-l întreb ce citat și-a ales pentru cina de absolvire,
dar îmi făcusem o idee destul de bună despre cine ar putea fi ținta principală.
Pentru Chris era inevitabil să plece brusc.
Și când a făcut-o, a făcut-o într-un mod original.
Capitolul 1: NAȘTEREA MEA
N-ar trebui să negăm faptul că a fi pe propriile picioare ne-a bucurat dintotdeauna.
Acest lucru e asociat în mintea noastră cu evadarea
de istorie și de asuprire și de lege și de obligații enervante.
Libertatea absolută...
Drumul a dus întotdeauna spre Vest.
Am nevoie de un nume.
Alexander Supertramp. (SuperVânturăLume) Iulie 1990
Spre sfârșitul lunii iunie,
cei de la Emory trimiseseră situația școlară finală a lui Chris.
Aproape toate notele erau de A. (n.t. nota maximă)
A la Apartheid în societatea sud-africană.
Minus A la politica africană contemporană și criza de alimente din Africa.
Și așa mai departe. Isteț băiat, fratele meu.
Dar era sfârșitul lui iulie și nu mai primiserăm nici veste de la el.
Părinții mei au început să-și facă griji.
Chris nu avusese niciodată un telefon, așa că
au hotărât să meargă în Atlanta ca să-i facă o surpriză.
Când au ajuns la apartamentul lui, au găsit un afiș cu De închiriat,
iar administratorul le-a spus că Chris se mutase la sfârșitul lui mai.
Da, a plecat acum două luni.
Așa că atunci când au ajuns acasă,
a trebuit să le dau toate scrisorile pe care i le trimiseseră lui Chris în vara aceea,
și care fuseseră returnate într-un pachet.
Chris aranjase la oficiul poștal să le rețină până în 1 august,
ca să câștige timp.
Știai despre asta?
Nu mi-a spus nimic.
Am înțeles ce făcea. Petrecuse patru ani
îndeplinind absurda și apăsătoarea îndatorire de a absolvi facultatea,
iar acum era emancipat de acea lume a abstractului,
a falsei siguranțe, a părinților și a îndestulării materiale.
Aceste lucruri îl îndepărtau pe Chris de adevărul existenței sale.
Traseul Culmilor Pacificului, California de Nord, august 1990
Hei!
- Salut, omule. Nu mai alerga, urcă! - Bine, super.
De-abia te-am văzut sub pălăria aia ciudat a ta.
Ușa asta e cam stricată. Așa... Sus!
El e Rainey.
- Bună, Rainey. - Salut, eu sunt Rainey.
- Eu sunt Jan. - Bună. Eu sunt Alex.
Alex cel cu pălăria pe cap.
- Mi-a zis-o, omule. - Da...
Deci ești piele acum.
- Sunt piele? - Da, un hoinar în piele.
Așa sunt numiți cei care merg pe jos.
- Practic, noi suntem hoinari în cauciuc. - Asta fiindcă noi avem o mașină.
- Nu trebuie să mă împingi... - Haide, te rog...
Da, și Alex ar putea avea o mașină, dar a hotărât să-și ardă toți banii.
De ce-ai făcut asta?
N-am nevoie de bani. Îi face pe oameni să fie prevăzători.
Haide, Alex, trebuie să fii un pic prevăzător.
Cartea aia a ta e tare și toate alea, dar...
nu poți să depinzi numai de frunze și fructe de pădure.
Nu știu dacă aș vrea să depind de mai mult decât atât.
Unde sunt părinții tăi?
Își trăiesc viața pe undeva.
Pari a fi un puști iubit. Fii corect...
Corect?
Știi la ce mă refer.
O să-l parafrazez pe Thoreau...
În loc de dragoste, bani, destin,
faimă, corectitudine...
dați-mi adevărul!
De când ne putem aminti Chris și cu mine,
în casa noastră au fost zilnic certuri,
violență la care eram forțați să fim martori.
Era foarte real,
dar în același timp părea ca la teatru.
Jucam atât rolul judecătorilor cât și al acuzaților.
Și ți-am luat acest simbol, un simbol scump...
Tata fusese tânărul geniu
căruia NASA îi încredințase realizarea proiectelor cruciale
pentru sistemele radar ale sateliților americani
care urmau să fie răspunsul nostru la Sputnikul rușilor.
Iar mai târziu el și cu mama au înființat o firmă de consultanță
îmbinând entuziasmul ei inepuizabil
cu bogatul său bagaj de cunoștințe.
Uită-te la asta...
Dar până în momentul în care firma a realizat primul milion,
succesul în carieră și banii păreau doar să le fi accentuat orbirea.
Mulțumesc foarte, foarte mult.
Îmi amintesc de prima întrunire a familiei
în care ne-au anunțat despre intențiile lor de a divorța.
Voiau să alegem cu care dintre ei vrem să rămânem.
Am plâns în neștire.
Divorțul n-a mai avut loc,
dar amenințările și întrunirile n-au mai încetat.
N-a trecut mult timp până când eu și Chris ne-am închis în noi.
Le spuneam:
N-aveți decât...
Divorțați!
Doamne!
Dacă aș aprinde un chibrit de tine, aș avea și cina și căldură în același timp.
Unde se duce Jan?
Ei bine, prietene...
situația nu e prea roz pe frontul hippiot.
Ești destul de harnic, nu-i așa?
Puțin.
E ciudat cum decurg lucrurile în anumite momente.
Am iubit-o pe femeia aia foarte mulți ani, frățioare.
Dar, știi, are și ea povestea ei.
Trecem printr-o perioadă dificilă într-un mod foarte tăcut.
Așa că atunci când te-am întâlnit pe tine ieri,
perioada asta prin care voiam să trecem într-un mod tăcut
a început să vorbească singură despre ea. Înțelegi ce vreau să zic?
- Cred că da. - Și ce anume crezi?
Păi...
Unii oameni simt că nu merită să fie iubiți.
Se îndreaptă tăcuți înspre spații goale,
încercând să astupe golurile din trecut.
Ce abordare... Iisuse!
- Nu ești Iisus, nu-i așa? - Ia te uite cine vorbește.
Ai de gând să pășești pe apă ca să mi-o aduci înapoi, prietene?
Nu... Mi-e frică de apă.
Mereu mi-a fost.
E ceva peste care trebuie să trec odată și-odată, nu?
Așa că... Mă duc să înot
dacă duci tu lemnele de foc la tabără.
- Să zicem că da. - Da?
- Sunt ca și duse. - Bine...
Marea îți oferă doar valuri puternice,
și uneori ocazia de a te simți puternic.
Acum... Nu știu eu prea multe despre mare,
dar știu sigur că aici așa e.
Și mai știu cât de important e în viață nu neapărat să fii puternic,
ci să te simți puternic,
să te măsori măcar o dată,
să te găsești măcar o dată într-una din cele mai vechi condiții umane,
față în față cu bolovanul orb și surd singur,
cu nimic care să te ajute în afară de mâini și de propria-ți minte.
- Vine un val uriaș! - Fugi!
Rainey, îngheț!
Poți să mă ții în brațe?
Se pare că marina a dezafectat și a abandonat o bază acolo.
Tot ce-a mai rămas e o rețea imensă de fundații din beton sau lespezi.
- Tare ți-ar plăcea lespezile alea. - Ți-ar plăcea, omule...
- Ți-ar plăcea dacă ai mai fi pe drumuri. - Ți-ar plăcea.
- Tovarăși de călătorie. - Doar lenevești la soare.
- Nimic nu se compară cu asta. - Sună bine.
Dacă vii și tu, o să-ți fac rost de o pălărie ca lumea.
- Promiți? - Îți jur.
Scumpa mea...
- Încetează... Oprește-te... - Da.
- Bine...
Așteaptă să sting lumina.
MULȚUMESC, JAN ȘI RAINEY
- Mi-a amintit de... - Știu.
Capitolul 2: ADOLESCENȚA
Vreau să spun că ești foarte bun. Adică ești...
de vreo 100.000 de ori mai bun decât orice măr pe care l-am mâncat vreodată.
Eu nu sunt Superman, sunt Supertramp!
Iar tu ești un Supermăr.
Ești atât de gustos...
Ești atât de organic, atât de natural...
Ești mărul ochiului meu.
La începutul lui septembrie,
părinții au fost sunați de Poliția din Annandale,
și anunțați că mașina abandonată a lui Chris
fusese identificată de către o patrulă de autostradă din Arizona.
Un grup de căutători de flori rare a dat peste ea în deșert.
Nu erau semne că Chris ar fi intenționat să se întoarcă la ea.
Dar nu erau nici semne că ar fi fost spartă.
Polițiștii s-au gândit că așa a vrut Chris s-o lase și nu că i-a fost furată.
Liniștea inițială resimțită de mama și tata
s-a transformat repede în conștientizarea faptului că Chris încerca de fapt
să nu fie găsit.
Duba magică - Săptămâna a treia
ATENȚIE LA OREZ
NU ESTE VÂNAT
Puternic...
poți face orice. Poți merge oriunde.
Banii, puterea sunt o iluzie.
Important e ce ai în cap.
Poți fi tu însuți.
Eu... și cu tine.
Unu... doi... Nu, nu, nu...
Doi...
Trei...
Nu fi timid cu ea. Continuă. Așa e bine.
Estul Dakotei de Sud 10 septembrie 1990 - cu 19 luni înainte -
Dacă mergi prea repede, nu se adună tot grâul.
Așa, în linie dreaptă, în linie dreaptă... Puțin mai drept.
Nu vezi cum mergi? Un pic mai drept.
- Acum ești șofer de combină. - Ia uite ce priveliște!
Stai cu ochii pe grâu. Ai grijă să-l seceri.
Poți să te uiți în spate să vezi cât de mult iese, da?
- Cum te simți? - Mă simt minunat.
Bine, mergi drept. Dumnezeu să te binecuvânteze.
Acum câștigă ceva bani, prietene. Ne vedem curând!
Bine.
Wayne! Unde te duci?
Frumos, Kevin. Știi că te iubesc.
- Glumesc cu tine. Glumesc. - Încetează!
- Glumesc cu tine. - Vezi-ți de treaba ta, Wayne!
- De ce te-ai burzuluit așa? - Nu știu.
Noi doi suntem de aceeași parte. De aceeași parte.
- M-am săturat să râzi de mine. - Kevin, suntem de aceeași parte.
Atunci lasă-mă... Dacă vreau vagin, lasă-mă să fac rost de el!
- Ăsta vorbește serios. - Hai să jucăm cărți! Jucăm cărți?
Hai, atunci!
Patru, șase dolari. Pariați toți banii, vreau să vă văd pe toți faliți!
- Vrei să joci și tu? - Nu...
- Kevin, cât ai făcut săptămâna asta? - 260.
Avem 260.
O să rămânem la 260. Ăsta e numărul nostru.
Avem vreo 9.000 de kilograme.
Avem 9.000 de kilograme de care trebuie să scăpăm.
Poate facem asta după prânz înainte să ne apucăm de orice altceva.
Putem folosi rezervele de 500 de dolari.
Ce părere ai de toate astea?
Îmi plac toate astea.
Nu cred că se poate descurca.
Este pe-aici vreo bibliotecă sau librărie cu cărți despre vânătoare și conservare?
Pentru tot ce are legătură cu vânătoarea, conservarea cărnii,
afumarea ei sau orice altceva, vorbește cu Kevin, el e omul tău.
Omul Naturii! De ce te fascinează chestiile astea?
- Mă duc în Alaska! - Alaska, Alaska?
Sau în orașul Alaska? Pentru că există piețe în Alaska.
În orașul Alaska, nu în Alaska. În orașul Alaska sunt piețe.
Nu, omule... Alaska, Alaska!
O să fiu numai eu acolo, numai eu. Acolo departe. O să fiu...
Numai eu singur.
Știi tu, fără ceas, fără hartă, fără topor, fără nimic. Fără absolut nimic.
Pur și simplu să fiu acolo, să fiu acolo în mijlocul ei.
- Munți imenși, râuri, cerul, vânatul. - Da...
Vreau să fiu în mijlocul ei, înțelegi? În sălbăticie!
- În sălbăticie. - Doar sălbăticia...
Da... Doar...
Ce faci după ce ajungi acolo? Să zicem că ești în sălbăticie, ce faci?
Pur și simplu trăiești, omule. Pur și simplu...
ești acolo, trăind clipa în locul ăla deosebit și în momentul ăla.
- Da... - Poate că după ce mă întorc...
- O să scriu o carte despre călătoriile mele. - De ce nu?
Despre cum să scapi de societatea asta bolnavă.
- Societate! Societate! - Societate!
- Societate, omule! - Societate!
- Societate! Societate! - Societate!
Societate, înțelegi? Societate!
Pentru că... știi ce nu înțeleg eu? Nu înțeleg de ce oamenii,
de ce absolut toți oamenii sunt atât de răi unii cu alții și atât de des.
Pentru mine n-au niciun sens judecata, controlul...
Totul, întreg spectrul e doar...
Despre care oameni vorbim noi aici?
Știi tu... Părinți, ipocriți,
politicieni, nemernici...
Asta e o greșeală.
E o greșeală să te implici prea mult în chestii de genul ăsta.
Alex, ești un tip al naibii de tânăr, un tip al naibii tânăr.
Dar îți spun un lucru...
Ești un tip tânăr! Nu poți jongla cu focul și sângele tot timpul!
- Trebuie să te eliberezi... - Wayne, despre ce vorbiți voi aici?
- Ce-i? - Adică...
Vorbesc despre sânge și foc.
Vorbim despre încercarea de a jongla cu sângele și focul.
- Oricum, cine ești tu să dai sfaturi? - Cine sunt eu ca să dau sfaturi cuiva?
- Da... - Ei bine, mă bucur să te cunosc.
- Sunt Domnul Fericit. - Domnul Fericit!
Iar Domnul Fericit dă sfaturi, uneori.
- Alex, te rog... - Îmi pare rău.
Uneori Domnul Fericit... Domnul Fericit e întotdeauna fericit.
Dar știi când e cel mai fericit?
- Nu e întotdeauna fericit... - Când e fericit?
- Chiar vrei să-mi spui? Atunci spune-mi! - Îți spun acum...
- Acum... - Stai jos să nu pățești ceva...
La un lucru ar trebui să fii atent când ești acolo.
La ceea ce s-a întâmplat la sfârșitul anilor '40 la Roswell.
Când o verificare atentă a înregistrării taxelor a dezvăluit
că Chris își donase economiile de-o viață pentru scopuri caritabile,
mama și tata au devenit ceea ce tata numea mobilizați.
Au angajat un detectiv particular și au anunțat poliția la nivel național,
hotărâți să-i dea de urmă.
Eu m-am gândit că e printre țigani, departe de ochii legii.
Astea-s afacerile alea cu televiziune gratuită prin satelit.
Tu ai spus-o, Alex, nu eu.
O să ai nevoie de ceva. Ce fel de armă ai?
Probabil că o să-mi iau ceva de calibru 22. O pușcă de calibru 22.
Bine, atunci.
Când îți împuști vânatul, timpul este esențial.
Primul lucru pe care trebuie să-l faci e să ai grijă să jupoi carnea așa cum trebuie.
N-ai prea mult la dispoziție să faci asta, o oră sau două.
Depinde și de vreme. Mai ales dacă e cald, ai mai puțin timp la dispoziție.
Trebuie să ai grijă să nu lași muștele să se așeze pe carne.
pentru că odată ce muștele încep să-și depună ouăle și ies larve și viermi,
- știi tu, târâtoarele alea scârboase - e prea târziu.
E prea târziu...
M-ați prins. M-ați prins.
L-am avertizat pe Wayne în legătură cu cutiuțele alea negre.
Domnule Westerberg, Scott Baker, FBI. Cred că știți de ce suntem aici.
- Impresionantă desfășurare de forțe. - Da.
Sunteți amabil... să-mi trageți fermoarul?
- Mulțumesc. - Haideți!
Îmi pare rău, băieți, va trebui să oprim activitatea pentru o vreme!
Alex, poți să te întorci să lucrezi pentru mine oricând vrei!
Cecurile voastre sunt la Gil. Nu cred că am să lipsesc prea mult.
Nu uita, Alex, lasă Alaska până la primăvară.
Spre Sud, puștiule. Mai bine te duci spre Sud.
În anul în care Chris a absolvit liceul,
a cumpărat un Datsun la mâna a doua și a traversat cu el toată țara.
A fost plecat cea mai mare parte a verii.
Ajunge! O să se uite vecinii.
Vrei s-o pulverizezi?
Imediat ce-am aflat că s-a întors, am alergat la el în cameră să vorbesc cu el.
În California a căutat niște vechi prieteni de familie.
A descoperit că poveștile părinților noștri despre cum s-au îndrăgostit și s-au căsătorit
erau minciuni calculate ce ascundeau un adevăr urât.
Când s-au întâlnit, tata era deja căsătorit.
Și chiar și după ce s-a născut Chris,
tata a mai făcut un copil cu prima lui soție, Marcia,
cu care era încă legal căsătorit.
Brusc, acest lucru ne-a redefinit pe Chris și pe mine drept bastarzi.
Aroganța tatei l-a făcut să dea ușor uitării durerea provocată.
Iar mama, în rușinea și jena unei tinere amante,
a devenit complicele lui la minciună.
Fragilitatea unui cristal nu este slăbiciune, ci finețe.
Părinții mei au înțeles că un pahar fragil din cristal trebuie îngrijit,
altfel se poate sparge.
Dar când a fost vorba de fratele meu,
se pare că n-au știut sau nu le-a păsat că derularea faptelor lor secrete
urma să aducă o devastare care îi putea despărți.
Căsnicia lor frauduloasă
și renegarea de către tatăl nostru al celuilalt fiu al său era pentru Chris
o ucidere a adevărului de fiecare zi.
A simțit că întreaga lui viață ia o nouă întorsătură,
ca un râu care brusc își inversează sensul de curgere,
curgând dintr-o dată în amonte.
Aceste revelații au lovit în plin simțul identității lui Chris.
Au făcut ca întreaga lui copilărie să pară ficțiune.
Chris nu le-a spus niciodată că știe
și m-a făcut și pe mine să promit că n-o să spun nimic.
Nu-mi permit 4 oameni. Cine plătește pentru al patrulea? Bryan nu-și permite 4!
Contează?
- Te pot ajuta cu ceva? - Da...
Dacă aș vrea să merg cu caiacul pe râu, unde ar fi cel mai bun loc de lansare?
Așteaptă puțin... Loc de lansare?
Câtă experiență ai?
- Nu prea multă. - Ai ceva? Permis ai?
- Permis? Permis pentru ce? - Nu poți să mergi pe râu fără permis.
Dacă vrei, poți să completezi o cerere, să capeți puțină experiență,
și o să te înscriu pe lista de așteptare.
Nu, e cineva aici... Ne gândim noi la ceva.
- O listă de așteptare pentru mers pe râu? - Exact.
- Da, o să fie... - Și cât trebuie să aștept?
Stai așa puțin...
Înțelegerea e că o să fim noi doi, sau o să fim noi doi și ea.
Următoarea dată disponibilă este... 17 mai 2003.
Grozav. S-a făcut. Noi trei, atunci!
Doisprezece ani?
- Ce-ai zis? - Doisprezece ani? Ca să merg pe un râu.
Te sun eu mai târziu.
Există varianta asta,
sau te poți alătura unui grup de turiști însoțiți de un ghid autorizat.
E posibil să renunțe cineva în ultima clipă, dar o să te coste 2.000 de dolari.
Mulțumesc foarte mult.
Casca, omule!
Sunt Supertramp!
Dacă acceptăm faptul că viața umană poate fi condusă de rațiune,
posibilitatea existenței vieții e distrusă.
Bună!
Bună.
Vino! Stai cu noi!
Avem hot dog.
- Eu sunt Mads. - Mads?
- Mads. Bună. - Mads.
- Alex. - Bună, Alex.
Salut. Eu sunt Sonja.
Bună, Alex.
Noi suntem din Copenhaga. Iar tu vii de la cataracte...
Așa e.
- Ești nebun! Ești nebun, omule. - Dumnezeule!
Sonja, fugi de lângă el! Fugi de lângă el. E nebun! E nebun!
O să fac un hot dog pentru tine. Imediat.
Îmi place asta. Ție nu?
Știi... Asta e natura.
Deci încotro te duci?
- Încă nu m-am hotărât. - Serios?
Nouă ne place foarte mult aici.
Și ne bucurăm că te-am întâlnit. Ne bucurăm foarte mult.
Știi, am fost în Los Angeles, și pe urmă am fost la Las Vegas.
Las Vegasul e foarte frumos. Universul e așa de bun.
- "Universul e foarte bun". - Știi ce vreau să zic?
- Da. - Întregul Univers.
Doar locul. Orașul, vrea ea să zică. Nu stăpânește prea bine engleza.
Dar pe urmă am venit aici.
Nu-mi pasă că e prostuță, îmi place de ea.
Să știi că de aici poți să ajungi tocmai în Mexic.
- Da? - Da. Poți lua caiacul,
poți ocoli până la Barajul Hoover, poți da o raită pe acolo,
apoi poți merge pe râu în aval până în Mexic!
- Serios? - Da.
Haide, haide!
E așa de înceată uneori.
- Uite harta. - Dar o iubesc...
- Aici. Barajul Hoover. - Bun.
Sunt vreo 330 de kilometri, cred.
- Mile? - Da, mile, vreo 200 de mile.
- Două sute de mile. - Două sute de mile. Da, omule.
Știi, mă întreb dacă aș putea să vâslesc până în Golful Californiei.
Da, da, da, poți! Știi, o să vin cu tine.
Vin cu tine. O lăsăm pe Sonja aici și luăm caiacul.
Nu, nu, mergem până în Mexic!
Știi? Pentru că inima fiecărui bărbat tânjește după o amantă mexicană.
Omule...
Trebuie să plec. Îmi pare rău, trebuie să plec.
- De ce? - Mă urmărește patrula râului.
N-am voie să fiu aici. Trebuie să ai un fel de permis,
o chestie emisă de autorități ca să poți fi aici iar eu nu am.
Dacă vedeți pe cineva, pe vreunul din jandarmi sau ceva...
- Să nu le spuneți că m-ați văzut, bine? - Bine.
Bun, repet, îmi pare tare rău, omule. Mi-aș fi dorit să mai stau.
- Ai grijă, omule. - În regulă. Ai grijă, Mads...
Mă bucur că te-am cunoscut!
- Pa, Alex. - Mi-aș fi dorit să mai stau.
Să-i saluți pe mexicani din partea mea!
Pa, Alex!
Peste câteva luni e Crăciunul
iar ultima știre primită e că i-a fost găsită mașina.
Acum câteva zile m-am plimbat puțin, și pentru prima oară m-a deranjat
că nu doar părinții mei n-au mai primit vești de la Chris.
Scumpo? Sunt eu...
Îmi pare rău. Tot ce s-a întâmplat a fost din vina mea.
Mai dă-mi o șansă.
Te rog să faci asta... Haide. Fă-o pentru mine.
Haide, mai trebuie să introduc o fisă și n-o am, așa că vrei să te grăbești?
Haide, nu-mi închide telefonul...
- Hei... Uite o fisă... - Mulțumesc.
Tocmai mi-a picat o fisă din cer,
așa că... uite că vorbesc mai departe cu tine.
Am pus fisa acum, hai să... Nu, nu, nu, nu, nu!
Mă întrebam de ce nu încearcă să sune în caz că aș fi răspuns eu.
Putea să închidă telefonul dacă nu răspundeam eu.
De ce n-a trimis o scrisoare, poate printr-un prieten?
M-a durut...
dar mi-am spus că e bine.
Știa că îl iubesc îndeajuns ca să îndur tot fără să știu nimic de el.
Și m-a ajutat să-mi amintesc că era ceva mai mult decât revoltă,
mai mult decât furie ceea ce-l mâna.
Chris mereu a fost mânat de ceva, mereu a fost un aventurier.
Când avea patru ani,
a mers odată pe jos la șase străzi distanță de casă la trei dimineața.
A fost găsit în bucătăria unui vecin,
urcat pe un scaun, cu mâna în dulăpiorul lor cu dulciuri.
Dacă deschide vreun dulăpior acum, trebuie să fie ceva foarte de dulce în el.
Wayne,
nu-mi place să mă gândesc că un om sălbatic ca tine e într-o cușcă.
E prea ușor să hoinăresc cu banii ăștia cu care m-ai plătit.
Zilele mele erau mult mai interesante când aveam buzunarele goale.
M-am hotărât să-mi trăiesc viața o vreme de acum încolo.
Libertatea și frumusețea simplă sunt pur și simplu prea bune ca să trec pe lângă ele.
Marea Cortez 2 decembrie 1990
- Ai trăit într-o peșteră timp de 36 de zile? - Da, domnule.
Și cum ai intrat în Mexic, în primul rând?
Prin scurgerea Barajului Morelos.
Râul seacă destul de repede dincolo de baraj, nu?
Da... Se transformă într-un sistem de canale de irigații uimitor,
mulțumită barajelor din nord.
Așa că mi-am târât caiacul prin deșert și am făcut autostopul până în Golfo.
Dar după câteva săptămâni, m-a prins o furtună de nisip și mi-a zburat caiacul.
Așa că am mers înapoi spre nord... Și iată-mă!
Nu poți să treci granița fără acte.
- Ne-am înțeles? - Da, domnule.
Oricum am mâncat nisip cât să-mi ajungă până la oraș.
Bine. Stai pe loc. Mă întorc imediat.
Unii ar putea întreba:
De ce să acționăm acum? De ce să nu așteptăm?
Răspunsul este limpede. Lumea nu mai poate aștepta.
Bună, îmi puteți spune cât e ora?
- Ora? - Da...
Bine.
Pe față și pe verso. Nu mai am planșete cu clemă,
așa că ia una de la ceilalți.
- Următorul. - Bună.
Îmi spuneți cum aș putea obține un act de identitate?
- V-ați pierdut buletinul, domnule? - Da.
Nu aveți certificat de naștere? Nimic?
Bine... Va trebui să vă adresați la un birou DMV.
Îi puteți găsi acolo dimineața. Cel mai apropiat e în Montebello.
Noi vă putem da doar un voucher. Veniți la biroul ăsta dacă vreți un voucher.
- Bine. - Cum vă numiți?
Alexander Supertramp.
- Cum ați spus? - Alexander...
- Supertramp. - Supertramp...
- Serios? - Da...
Bine, atunci am să ți-o pregătesc, Supertramp. Am ceva pentru tine.
- Poftim, Supertramp... - Mulțumesc mult.
Bine, scumpule.
- Încă ceva. - Da.
Aveți un pat și pentru mine? Îmi pare rău...
Nu... Sigur că am un pat și pentru tine. Semnează acolo.
Completează asta și o să-ți găsesc imediat unul. Mi s-a terminat...
- Ce se petrece acolo în spate? - Gata. Scuze.
- Haide, ajută-mă... - E-n regulă. Mulțumesc, doamnă.
Supertramp...
Știi ce ai de făcut.
Bun, mișcă-te!
Mulțumesc, dar până la urmă nu mai am nevoie de pat.
Pleci așa de repede? Supertramp!
Capitolul 3: MATURITATEA
Să-ți văd fața! Nu uit niciodată o figură.
Dacă te mai văd o dată, nu te arestez, te omor.
Te pui cu Căile Ferate,
și vom face orice ca să-i ținem departe pe găinarii ca tine.
Da, domnule.
Ai vreun act de identitate?
- Nu, domnule. - Sigur că n-ai!
E ultimul avertisment, prietene.
Totul e-n regulă.
Bun băiat!
Da! Despre asta vorbeam. În sfârșit!
Duba magică - Săptămâna a șaptea
ORGANIZAREA
HARTA ÎMPREJURIMILOR
RÂUL CEL LAT
SEMNE
SISTEM DE SEMNE
PENTRU URME DE SĂLBĂTICCIUNI
Mulțumesc frumos.
În scrisorile pe care Chris mi le-a scris în timpul facultății,
era evident că avea în continuare probleme cu mama și tata.
Mi-a spus că sunt singura persoană din lume
care ar putea înțelege ce are el de spus.
- Din banii cui cumperi tu cadourile astea? - Eu muncesc!
Singurul motiv pentru care nu vorbesc e că te dai mare în fața tuturor.
Eu aduc clienți pentru ca afacerea asta să funcționeze!
Ție nu-ți pasă deloc ce fac eu!
Nici măcar nu mai vreau să vorbim despre asta!
Nu pleca de-aici, femeie! Femeie!
Copii! Priviți ce-mi face tatăl vostru!
Pentru Dumnezeu, priviți ce mă pune mama voastră să fac!
Du-te dracului! Te urăsc!
N-o să mai fie nicio petrecere! O să anulez Crăciunul anul ăsta!
Anulezi Crăciunul? Dar cine te crezi? Dumnezeu?
- Exact! Eu sunt Dumnezeu! - Nu ești Dumnezeu!
Nu poți anula Crăciunul! Astea-s prostii!
SINGUR!
ÎN SĂLBĂTICIE!
Mai sunt zece persoane!
Alex...
Nu vreau să te bat la cap, faci o treabă extraordinară...
Vreau să te țin în echipă și cu toții vrem să te ajutăm să ajungi în Alaska,
dar trebuie să porți șosete.
După aproape un an de la dispariția lui Chris,
furia, disperarea,
și sentimentul de vinovăție al părinților s-au transformat în durere.
Iar durerea părea să-i apropie.
Chiar și fețele li se schimbaseră.
Era convinsă că e Chris...
Că de fiecare dată când trecea pe lângă un vagabond e fiul ei...
Și mă tem pentru mama din ea.
Instinctele par să simtă amenințare aunei pierderi
atât de intens și ireparabil,
încât mintea se poticnește în luarea unei măsuri.
Încep să mă întreb dacă mai pot înțelege tot ce mai vrea să spună Chris,
dar apoi îmi vin în fire
și-mi amintesc că aceștia nu sunt părinții cu care a crescut el,
ci niște oameni slăbiți de reflexia forțată care vine odată cu pierderea.
Totuși...
tot ce spune Chris trebuie spus!
Și am încredere că tot ceea ce face trebuie făcut!
Asta e viața noastră.
Un vânat mare... Un vânat foarte mare.
Aici e!
La naiba!
Plecați de-aici!
Hei, tată, pot să aprind eu focul? Te rog, tată, doar de data asta...
- Păi, fiule, tu adu mai bine tu gazul. - Haide, tată. Te rog, tată, te rog!
- De ce nu, Walt? Pare o idee bună... - Taci din gură, Carine! Taci din gură, Carine!
Nu, Billie. Ți-am spus o dată. Nu mă face să-ți spun și a doua oară, da?
Da?
M-ai auzit? M-ai auzit, femeie? M-ai auzit, femeie?
M-ai auzit, femeie?
Îmi pare rău. Îmi pare rău, Walt...
Îmi pare rău...
Rahat!
Nu! Nu!
Blestematelor!
Fir-ar să fie! Rahat!
...CA O TRAGEDIE! MAI BINE NU S-AR FI ÎNTÂMPLAT.
ÎMPUȘCAT ELANUL.
UNA DIN CELE MAI MARI TRAGEDII DIN VIAȚA MEA.
Se simțea clar prezența unei forțe ostile omului.
Era un loc al păgânismului, al ritualurilor, al superstițiilor,
destinat mai degrabă pietrelor și fiarelor sălbatice decât nouă.
Capitolul 4: FAMILIA
Soony! Hei, Soony!
Vino-ncoace, fetițo!
Nu... Nu!
18 decembrie 1991 - Cu 4 luni înainte de dubă -
Dar acum mă concentrez numai la Alaska.
- Da. - Alaska.
În regulă. Să aud aplauzele pentru Insane Cain!
Hai s-o încurajăm pe Tracy T. din Slab City!
Bună. Numele meu e Tracy.
Jack London e rege.
O să stai mai mult timp cu noi de data asta?
Aștept un cec de la ultima mea slujbă în Salton City a doua zi după Crăciun.
Trebuie să încep să mă pregătesc pentru Alaska.
Astăzi după apusul soarelui o să încep niște exerciții de gimnastică.
După ce ajunge cecul, cred că...
o să caut niște munți bătrâni pe care să-i urc zilnic până vine primăvara.
Trebuie să văd cât de mult mă țin banii.
Încă mai am de cumpărat o mulțime de provizii până la primăvară.
Așa că s-ar putea să mă angajez din nou sau...
s-ar putea să mă descurc.
Păi, am putea să-ți dăm și noi ceva bani pentru zilel în care ne ajuți aici.
Nu accept niciun ban de la voi, Rainey.
A fost o adevărată aventură să vă întâlnesc pe voi doi.
Pare să vă meargă foarte bine.
- Chiar ne merge bine. - Da?
Ne merge foarte bine.
Fiindcă tot veni vorba...
Nu crezi c-ar trebui să faci cunoștință
cu micuța noastră Joni Mitchell de colo?
Eu...
- Bună. - Bună.
Vinzi cărțile astea?
Le vând... Le vindem.
El le vindea...
Îmi place să citesc.
- Serios? - Da.
Asta e bine.
Te-am auzit cântând aseară.
- Sunt groaznică. - Nu ești groaznică.
- Cânți frumos. - Mulțumesc.
Aveam de gând să fac o plimbare până la Muntele Salvation.
- Vrei să mergi? - Bine.
- Bună. - Bună. Sunt Alex.
Aș vrea să vă arăt puțin zona.
Sunt aici din 1984, cu un an în plus sau în minus.
Mulți turiști vin aici și se uită la portiera aia de sus.
Le place la nebunie.
Așa că am căutat și eu portiere, le-am pus acolo sus și am făcut o boltă.
De unde aveți stâlpii de telefonie?
Multă lume din vale pur și simplu mă iubește.
Cred că toată lumea mă iubește.
Iar eu vreau să am înțelepciunea de a le întoarce dragostea.
Cam asta e! Încep să mă emoționez.
- Așadar credeți cu adevărat în dragoste. - Da. Totalmente.
Asta e o poveste de dragoste cutremurătoare pentru întreaga lume.
Cu adevărat, Dumnezeu ne iubește foarte mult.
Asta îți răspunde la întrebare?
- Da. - Bun.
Îmi place la nebunie aici.
Cred că libertatea acestui loc e foarte frumoasă.
Eu nu m-aș muta nici pentru 10 milioane, decât dacă aș fi nevoit.
Așa că sunt mulțumit aici în deșert și trăiesc unde vreau să trăiesc.
Și cred că ceea ce e bun devine și mai bun.
Și cred că rezervoarele alea mari de colo erau stația de epurare pentru
baza marinei în timpul celui de-al doilea război mondial.
Dacă vreți, încercați să vă băgați mâinile aici.
O să fac și eu la fel, doar pentru distracție.
E foarte bine așa.
Puteți să vă ștergeți mâinile de cămașa mea dacă vreți.
Asta începe să mă facă să-mi fie foame.
Eram mai mare doar cu câțiva ani decât Tracy când am rămas însărcinată.
Da...
Da, mă gândeam că eu și cu soțul meu o să aducem pacea pe Pământ,
că o să facem copii și o să ne iubim și o să rămânem împreună o veșnicie...
Dar nu prea s-a sfârșit așa.
M-a părăsit...
Așa că eu...
Mă rog, am ajuns să-l cresc pe Reno de una singură.
Așa îl cheamă pe băiatul meu, Reno.
Apoi l-am întâlnit pe Rainey.
A fost un scump. A fost foarte bine o vreme. Era...
Știi, Reno era deja adolescent pe atunci...
și era pe cale să devină bărbat.
Și de doi ani n-am mai auzit nimic de el.
Nici măcar nu știu unde e.
Sper să-l întâlnesc cândva.
Ai tăi știu pe unde ești?
- Hei! Cina e gata dacă vă e foame. - Da, ne este.
Ne e foame.
O să... Îmi revin eu.
Vrei să vii să mănânci...?
Sau stăm aici? Pentru că o să stau aici cu tine toată noaptea.
Să mergem... Să mergem!
Hai, se răcește mâncarea!
Ia uite aici. Tawdry? Denise, pare a fi pe gustul tău.
Sărmana fătucă e gata să sară pe un stâlp de telegraf.
Și iată-te și pe tine, călugărul de Jack LaLanne.
- Deci ai vorbit cu Jan despre Reno... - Da.
Copiii pot fi destul de duri când vine vorba de părinții lor.
Tu ai de gând să-i revezi pe-ai tăi?
Am un singur gând, Rainey.
Și acela e Alaska?
Alaska...
Bună.
- Crăciun fericit! - Vino încoace!
Părinții mei au plecat în oraș.
Nu...
Da. S-au dus s-o sune pe bunica de Crăciun.
Nu! Vreau să spun că nu putem face asta.
De ce nu?
Câți ani ai?
18.
17.
În ce an te-ai născut?
Deci am 16 ani.
Vrei cu tot dinadinsul să facem ceva împreună?
Sunt o femeie bătrână Și port numele mamei mele.
Tatăl meu e un alt copil Care a îmbătrânit
Dacă visele ar fi tunete, Fulgerele ar fi dorințe
Casa asta veche ar fi ars până-n temelii Acum mult timp în urmă.
Fă-mă un înger Care zboară din Montgomery
Fă-mă un poster Al unui vechi rodeo
Dă-mi un singur lucru De care să mă pot agăța
Să cred în viața asta Mi-e al naibii de greu...
Îmi poți trimite scrisori la adresa asta din Dakota de Sud.
Nu știu când o să intru în posesia lor, dar...
o să le citesc eu.
Ești de-a dreptul magică.
- Da? - Da.
Și nu uita,
dacă vrei un lucru în viață,
întinde mâna și ia-l!
- Ai grijă de tine, puștiule. - Și tu...
- Dorința de Anul Nou? - Încă mă mai gândesc.
Doar ia-ți rucsacul din spate și pleacă repede de-aici, da?
Nu cred că pot să rezist să mă îmbrățișezi.
Hei!
Pa!
Trecuse un an și jumătate din ceea ce tata numea
animație suspendată.
Duba magică Săptămâna a noua
Greutatea dispariției lui Chris
începea să mă tragă în jos cu toată puterea.
Am trecut prin multe
și acum cred că am găsit de ceea ce ai nevoie pentru a fi fericit.
O viață liniștită și retrasă la țară,
cu posibilitatea de a fi de folos oamenilor cărora e ușor să le faci un bine,
și care nu sunt obișnuiți să aibă parte de așa ceva.
Apoi să muncești pentru cei cărora i-ai putea fi de folos.
Apoi odihna, natura, cărțile, muzica,
dragostea față de aproapele tău.
Asta e ideea mea despre fericire.
Apoi,
în capul acestei liste,
pe tine ca parteneră,
și copii, poate...
Ce și-ar putea dori mai mult inima unui bărbat?
DEZASTRU! TRECEREA RÂULUI E IMPOSIBILĂ!
A PLOUAT - SUNT SINGUR
MI-E FRICĂ.
Ultimul capitol: DOBÂNDIREA ÎNȚELEPCIUNII
Unde ai campat?
Puțin mai încolo de Izvoarele Termale Oh-My-God.
Locuiesc aici de vreo șase ani
și n-am auzit niciodată de un loc cu numele ăsta.
- Arată-mi cum să ajung acolo. - Bine.
- Ron Franz. - Alex.
Alex? De unde ești, Alex?
- Din Virginia de Vest. - Bine, Alex din Virginia de Vest.
Izvoarele Termale Oh-My-God, Deșertul Anza Borrego, 12 ianuarie 1992
Măi...
E ceva aici...
Nu...
Nu-ți faci griji din cauza drogaților și nudiștilor de jos de-acolo?
Nu. În cea mai mare parte a timpului rămân împreună.
Îmi pari a fi un tânăr deștept. Mă înșel în privința asta?
- Cred că sunt un om cu capul pe umeri. - Asta vreau să spun și eu.
De când stai aici?
- De câteva săptămâni. - Și înainte de asta?
În multe locuri. Am călătorit mult.
- Câți ani ai? - 23.
23! Fiule, nu crezi că ar trebui să te ocupi de educația ta?
Să-ți iei o slujbă? Să-ți faci un rost în viața asta?
Uitați, domnule Franz...
Eu cred că profesiile sunt invenția secolului 20, iar eu nu vreau una.
Nu trebuie să vă faceți griji în privința mea. Am terminat o facultate.
Nu sunt nevoiaș. Trăiesc în felul acesta pentru că așa vreau eu.
- În praf? - Da, în praf.
- Unde ți-e familia? - Nu mai am familie.
Ce păcat...
Hei, domnule Franz, vreau să vă arăt ceva.
Veniți!
Haideți!
Devine cam abrupt. E puțin cam înalt pentru mine, puștiule.
În regulă...
Dar chiar și de la jumatea drumului, e o priveliște pe cinste, nu-i așa?
Din vârf puteți vedea și până la Marele Lac Sărat.
- Poți vedea Marele Lac Sărat de acolo? - Da, domnule
Dumnezeule!
- Nu vreți să urcați? - Nu. Eu nu fac chestii din astea.
Mi-am petrecut cea mai mare parte a vieții în armată.
De ajunul Anului Nou în 1957 am fost detașat în Okinawa.
Soția și cu fiul meu erau în State, mergeau cu mașina pur și simplu,
când un tip care băuse prea mult a intrat direct în ei.
I-a ucis pe amândoi.
Acum te-ai putea gândi
că ultimul lucru din lume pe care l-aș fi făcut
era să recurg la băutură.
Dar în momentul acela părea singurul lucru pe care-l puteam face.
Și l-am făcut din greu!
Dar în curând mi-am dat seama
că nu le fac soției și fiului meu niciun bine dacă-i jeleam cu sticla.
Așa că m-am adunat și m-am lăsat de băutură.
M-am dus la dezintoxicare.
Așa că de atunci, cam ăsta am fost eu.
Ați călătorit vreodată, domnule Franz?
Nu, se pare că nu mă pot îndepărta prea mult de pielea mea.
Fac multe gravări în piele. Am un mic atelier în garaj.
Cu asta și cu pensia câștig destul de binișor.
Dar de fiecare dată când plănuiesc să pleca undeva, mi-e teamă
să nu rămân în urmă cu comenzile și mă răzgândesc.
După ce mâncăm, mi-ar face mare plăcere să vă văd atelierul.
- Serios? - Da.
Speram să spui asta.
- E uimitor cât e de maleabilă. - Da, așa e.
- Când pielea e umedă, e chiar... - E ca untul.
- Da. - E uimitoare. Apoi se întărește și rămâne așa.
O lovitură zdravănă cu ciocanul de lemn. Dai tare. Pac pac.
Am fost în Dakota de Sud.
Am lucrat pe o combină pentru un tip Wayne. Era tare de treabă.
Apoi am mers pe râul Colorado
până în Marele Canion și am mers printre cataracte.
A fost, de departe, una din cele mai înfricoșătoare experiențe.
Apoi am mers pe Colorado până în Mexic, în Golfo, unde m-am împotmolit.
Muntele Salvation. Slabs...
De la ce vine litera N?
De la Nord.
Alaska?
Băiete, de cine naiba fugi?
Și eu aș putea să te întreb același lucru!
Doar că eu știu deja răspunsul!
- Serios? - Da, domnule Franz!
Trebuie să ieși din nou în lume!
Să ieși din căsuța aia singuratică, din atelierul tău.
Du-te și călătorește din nou!
Vorbesc serios!
O să trăiești foarte mult, Ron!
Ar trebui să faci o schimbare radicală în stilul tău de viață!
Latura spiritului uman vine din noi experiențe trăite.
Și iată-te, un bătrân încăpățânat, stând pe fundul lui.
- Stând pe fundul meu? - Da.
Îți arăt eu! Stau pe fundul meu!
Bătrân încăpățânat...
Îți arăt eu ție!
Vino, atunci! Haide!
Stau pe fundul meu? Da...
- Haide, moșule. Urcă! - Stau pe fundul meu...
Haide! Mai departe!
Te descurci de minune!
- Continuă. Continuă, Ron! - Da!
Îl vede cineva? Doamne, Te uiți acum?
Da...
- Ești în regulă? - Găgăuță ce ești...
O să-mi lipsești după ce-o să pleci.
Și tu o să-mi lipsești, Ron.
Dar te înșeli de crezi că bucuria vieții vine în principal din relațiile umane.
Dumnezeu a pus-o peste tot în jurul nostru. E în toate.
Este în tot ce putem simți.
Oamenii trebuie să schimbe doar modul în care abordează aceste lucruri.
Da, o să iau aminte la asta.
Nu, serios!
Serios.
Dar vreau să-ți spun ceva.
Din frânturile pe care le-am pus cap la cap,
știi tu, din câte mi-ai spus despre familia ta, părinții tăi.
Și știu că ai probleme și cu biserica.
Este un lucru mai presus de noi pe care îl putem aprecia cu toții,
și se pare că nu te deranjează să Îi spui Dumnezeu.
Dar când ierți,
iubești.
Și când iubești,
fața Domnului strălucește asupra ta.
- Sfinte Sisoie! - Ți-am spus să fii atent cum vorbești!
Ți-am spus eu!
Unde naiba sunt animalele acum? Mi-e foame!
Mi-e foame de mor! Mi-e foame de mor!
Preț de-o clipă, ea redescoperi rostul vieți sale.
Ea era aici, pe pământ, ca să deslușească înțelesul farmecului său sălbatic
și să spună fiecărui lucru pe numele său corect.
Pe numele său corect.
Ce-i asta? Asta care mai e?
Asta e Viburnum edule. Viburnum edule.
Hedysarum alpinum.
Hedysarum alpinum e cartoful sălbatic. Cartoful sălbatic.
Epilobium angustifolium. Sburătoare.
RĂDĂCINĂ DE CARTOF SĂLBATIC
Sângele voinicului. Necomestibil.
Cartoful sălbatic. Comestibil.
Sângele voinicului. Necomestibil.
Nervurile laterale... otrăvitoare...
...nervurile laterale...
Simptomele includ paralizia, inhibarea digestiei și amețeli.
...plantele seamănă între ele...
Dacă nu este tratată, duce la inaniție și moarte.
La naiba cu toate. La naiba cu toate!
ZIUA 100! AM REUȘIT! DAR ÎN CELE MAI MIZERE CONDIȚII DE VIAȚĂ.
AM DEVENIT LITERALMENTE CAPTIV ÎN SĂLBĂTICIE
22 martie 1992
- Bună... - Cum de ești treaz? E 3:30 dimineața.
Te-am auzit când te-ai dat jos de pe canapea acum o jumate de oră.
Aveam sentimentul ciudat că s-ar putea să nu mai fii aici la micul dejun.
O să te duc cu mașina la 150 de kilometri, undeva de unde poți să iei un tren,
un avion, sau o ocazie ca să nu rămâi în deșertul ăsta.
Te-aș duce eu până în Alaska dacă n-aș avea slujba religioasă la ora opt.
- Ron, nu trebuie să faci asta. - Vreau s-o fac.
Vreau să te pornesc în aventura asta a ta.
- În Marea Mea... - Știu.
În Marea Ta Aventură În Alaska.
Ține... Ai aici o macetă...
O plasă de pescuit pliabilă, și alte câteva nimicuri pe care ți le-am pus acolo.
- Ron... - Ia-le și gata!
Mă duc să mă îmbrac și ne vedem la camionetă.
Ei bine, prietene...
Da?
Am o idee.
Știi... Mama mea era singură la părinți...
La fel și tata,
iar eu am fost singurul lor copil,
așa că atunci când o să mor, o să fie capătul liniei.
Seminția mea se va sfârși.
Ce-ai zice...
să mă lași să te adopt?
Aș putea fi...
să zicem, bunicul tău.
Ron...
Putem vorbi despre asta după ce mă întorc din Alaska?
E bine așa?
Da. Da.
Putem face așa, da.
În regulă, Ron...
Mulțumesc.
Oare cum o fi sunând vocea lui acum?
Despre ce o fi povestind el acum?
...nouă... zece!
Mi-am dat seama că vorbele adresate gândurilor mele
au din ce în ce mai puțină însemnătate.
Chris își scria povestea,
și tot Chris trebuia să fie cel care o povestește.
FERICIREA
FERICIREA E REALĂ
FERICIREA E REALĂ NUMAI CÂND E ÎMPĂRTĂȘITĂ.
AM TRĂIT O VIAȚĂ FERICITĂ ȘI ÎI MULȚUMESC DOMNULUI.
ADIO ȘI FIE CA DOMNUL SĂ VĂ BINECUVÂNTEZE PE TOȚI!
Să numești fiecare lucru pe numele său corect.
Pe numele său corect.
CHRISTOPHER JOHNSON MCCANDLESS
Și dacă aș zâmbi...
și aș alerga în brațele voastre?
Oare ați vedea atunci
ceea ce văd eu acum?
În memoria lui Christopher Johnson McCandless 12 februarie 1968- 18 august 1992
La două săptămâni după moartea lui Chris,
niște vânători de elani i-au descoperit trupul în dubă.
Acest autoportret a fost găsit nedevelopat în aparatul său de fotografiat.
În 19 septembrie 1992, Carine McCandless a zburat cu cenușa fratelui său
din Alaska până pe Coasta de Est.
A luat-o cu ea în avion, în rucsacul ei.
Realizatorii filmului le mulțumesc lui Jon Krakauer pentru îndrumare
și le sunt recunoscători lui Walt, Billie, Carine
și întregii familii McCandless pentru aportul lor curajos
la realizarea acestui film.
Revizuirea traducerii: Dappon (alfiaro@yahoo.com)
Subtitrare downloadata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania