www.titlovi.com
ŠPILJA ZABORAVLJENIH SNOVA
Ovo je rijeka Ardeche u južnoj Francuskoj.
Na manje od četvrt milje odavde
troje se istraživača otisnulo par dana prije Božića 1994. godine.
Išli su ovim putem.
Tražili su strujanje zraka koji se podiže s tla,
što bi ukazivalo na postojanje špilja.
Na kraju su osjetili nježno strujanje zraka
i počeli uklanjati kamenje, otkrivajući usku pukotinu u litici.
Bila je toliko uska, da se čovjek jedva mogao provući kroz nju.
Spustili su se u nepoznato.
Bili su na putu napraviti jedno od najvećih otkrića u povijesti ljudskog roda.
Na prvi pogled, činilo se da u špilji nije bilo ničeg osobitog,
osim što je bila izrazito lijepa.
Ali onda, duboko u unutrašnjosti, našli su ovo.
Ispostavit će se da je ova špilja bila nedirnuta.
Bila je savršeno zatvorena desecima tisuća godina.
Sadrži daleko najstarije špiljske slike, procijenjene starosti 32.000 godine.
Zapravo, to su najstarije slike ikad otkrivene,
više nego dvostruko starije od svih drugih.
U čast vođe istraživača, Jean-Marie Chauveta,
špilja danas nosi ime "Chauvetova špilja".
Ovo je cesta pokraj Ardechea, koja vodi do špilje.
Rano je proljeće.
Dobili smo nečuvenu podršku francuskog ministra kulture
za snimanje u unutrašnjosti špilje.
Od prvog dana kad je otkrivena, važnost špilje je odmah prepoznata
i pristup je strogo zabranjen.
Samo jednoj maloj grupi znanstvenika je dozvoljeno ući.
To su arheolozi, povjesničari umjetnosti, paleontolozi i geolozi, između ostalih.
Tu su da bi dogovorili zajedničko istraživanje tijekom par kratkih tjedana
krajem ožujka i početkom travnja.
Ovo je jedna od rijetkih prilika da bilo tko, s izuzetkom dva čuvara,
smije ući u špilju.
Špilja je kao zamrznuti trenutak vremena.
Razlog njene očuvanosti, ova je kamena stijena.
Prije nekih 20.000 godina survala se u ogromnom odronu kamenja,
hermetički zatvarajući prvobitni ulaz u špilju
i stvarajući savršenu vremensku kapsulu.
Drvena staza vodi do ulaza u Chauvetovu špilju.
Uzak tunel, kroz kojeg su istraživači puzali,
proširen je i zatvoren jakim čeličnim vratima, kao na trezoru banke.
Čim prođemo kroz ta vrata, ona će biti zatvorena za nama,
da ne bi bila ugrožena osjetljiva unutrašnja klima.
Za ovo naše prvo istraživanje u špilji, koristimo sićušnu neprofesionalnu kameru.
U ovoj prvoj uskoj prostoriji daju nam sterilnu obuću i sigurnosne upute.
(Ovdje imate...)
Imamo ovo. OK. Jednom kad ovo zakačite, ne dirajte više.
Jean Clottes je bio prvi znanstvenik koji je pregledao špilju, par dana nakon otkrića.
Pet godina, do umirovljenja, bio je voditelj znanstvenog tima.
Naš vodič nas vodi do prvog kosog tunela,
koji završava okomitom ivicom ka dnu špilje.
Budući da je naša filmska ekipa ograničena na maksimalno četvoricu,
svi moramo obavljati tehničke zadatke.
Osim toga, naš boravak u špilji je strogo ograničen.
Uzet ću jedno svjetlo ovdje.
Dakle, sad je 15:05.
Imamo sat vremena.
Osim što nam je vrijeme ograničeno, nije nam dozvoljeno dirati ništa u špilji
i nipošto odstupiti sa staze široke dvije stope.
Smijemo koristiti samo tri pločasta reflektora s hladnim svjetlom,
napajana baterijama iz remena.
Ovdje vidite kako su oni koji su ovu stazu zamislili, zaštitili stalagmite.
Baš zgodan potez.
Neizbježno, krećući se u koloni,
filmska ekipa nema mjesta kako bi se makla iz kadra.
Prva velika odaja u koju stižemo,
prvobitni je ulaz u špilju.
U pretpovijesno vrijeme, prije odrona,
dnevna svjetlost je sigurno osvjetljavala ovo.
Dakle... s naše lijeve strane
možete vidjeti ulaz.
To je bio arheološki ulaz kroz kojeg su ljudi ranije ulazili vodoravno,
a ne kao mi, niz ljestve.
A onda se urušila stijena.
Ovdje imamo krhotine te stijene.
Izvana to ne možete vidjeti, iznutra možete.
Tamo prijeko vidite točkice.
Crvene točkice.
To su točkice koje sam prvo ugledao kad sam ušao u špilju.
Velike točkice, načinjene dlanom.
Ovdje imamo lubanju velikog špiljskog medvjeda...
mužjaka, vjerojatno...
i...
vidjet ćete i mnogo drugih.
Vidite, u ovoj velikoj odaji, koja je zbilja ogromna,
najveća u špilji,
nema slika, osim na samom kraju.
To je zbilja važno, jer...
da je ulaz bio otvoren, ovdje bi moralo biti svjetla.
Dakle, slikali su zbilja u potpunom mraku.
Pripazite ovdje.
Ovo je špiljski medvjed nacrtan crnom bojom.
Slike izgledaju toliko svježe, da je ispočetka bilo sumnji u autentičnost.
Ali, ova slika je pokrivena slojem kalcita i konkrecije,
za čiji su rast trebale tisuće godina.
To je bio prvi dokaz da se ne radi o falsifikatu.
Ovdje je jedan lijep konj, jedan od najljepših u špilji.
A ono što je dirljivo, to je da...
izgleda kao da je naslikano jučer!
Pogledajte kako svježe izgleda...
s tom tehnikom.
A ovdje imamo, iza konja, dva mamuta.
Veliki mamuti.
A ovdje možete vidjete tragove grebanja špiljskog medvjeda.
Tragovi špiljskog medvjeda, nisu iste boje.
Reklo bi se da su stari pet ili deset tisuća godina.
Došli smo ovamo do jednog od najveličanstvenijih mjesta u ovoj špilji,
a to je poznati "zid konjâ".
Ovo je jedno od malih udubljenja...
a iz one male rupe tamo izlazi voda, klokoćući,
nakon što kiša pada otprilike tjedan dana ili tako nekako.
I... to valjda objašnjava zašto su sve te životinje naslikane oko te rupe.
Ovo spada u najveća svjetska umjetnička djela.
Tim paleoliotskim slikarima
igra svjetla i tame prouzročena bakljama
vjerojatno je izgledala otprilike ovako.
Njima se možda činilo kao da se životinje kreću, da su žive.
Trebali bismo shvatiti da umjetnik, koji je ovog bizona naslikao s osam nogu,
sugerira kretanje, gotovo na način nekakvog pra-kina.
Zidovi, sami po sebi, nisu ravni
ali imaju svoju vlastitu trodimenzionalnu dinamiku, svoje kretanje,
što koristi umjetniku.
U gornjem lijevom kutu je još jedna višenožna životinja.
I nosorog na desnoj strani čini se da oponaša kretanje,
kao sličice u animiranom filmu.
Čini se da nam slikari iz špilje govore iz poznatog, ali udaljenog svemira.
Ali, ono što vidimo ovdje, dio je milijuna svemirskih točaka.
Do danas su znanstvenici kartografirali svaki milimetar špilje,
koristeći laserske skenere.
Poznat je položaj svake pojedinosti u špilji.
Ovo je obris špilje u cijelosti.
S kraja na kraj duga je oko 1.300 stopa.
Ova mapa je temelj svih znanstvenih projekata, koji se ovdje provode.
(127 skenera, 1800 sati topografiranja, 680 sati skeniranja...)
Na putu smo stvoriti novo razumijevanje špilje
kroz preciznost, kroz znanstvene metode...
Ali to nije, mislim, glavni cilj.
Glavni je cilj stvoriti priče o tome šta se moglo događati u ovoj špilji u prošlosti.
Kao da stvarate telefonski imenik Manhattana s milijun određenih imena.
Ali... sanjaju li oni? Plaču li noću? Čemu se nadaju?
Tko su im obitelji? To nikad nećete otkriti u telefonskom imeniku.
To definitivno nikad nećemo saznati, jer je prošlost definitivno izgubljena.
Nikad nećemo rekonstruirati prošlost.
Možemo samo stvoriti prezentaciju onoga što već postoji sad... danas.
Vi ste ljudsko biće, ja sam ljudsko biće.
I... ovdje, kad uđeš u ovu špilju...
naravno da postoje neke stvari... Ja imam svoju vlastitu priču, pa...
Šta je Vaša priča, ako smijem pitati?
Prije sam radio u cirkusu, pa sam se prebacio u arheologiju.
Cirkus? Šta ste radili? Krotili ste lavove?
Pa, uglavnom ne krotitelj lavova, nego uglavnom unicikl i žongliranje.
Kad sam prvi put ušao u Chauvetovu špilju,
dobio sam priliku ulaziti pet dana i...
Bio je to tako snažan doživljaj i svaku sam noć sanjao o lavovima.
I svaki dan je bio isti šok za mene, emocionalni šok.
Mislim, ja jesam znanstvenik, ali sam i čovjek.
I... nakon pet dana sam odlučio ne vraćati se u špilju,
jer mi je jednostavno trebalo vremena za...
opuštanje i vremena za...
Da sve to preradite? - Preradim, da.
I sanjali ste o pravim lavovima, a ne o slikama lavova?
O oboje. O oboje, definitivno.
Jeste li se bojali u svojim snovima? - Nisam se bojao, ne. Nisam se bojao.
Bilo je to više kao...
doživljaj moćnih stvari.... i dubokih stvari.
Način da se razumiju stvari, a koji nije izravan način.
Oprostite. Tišinu, molim!
Ne mičite se, molim vas.
Osluškivat ćemo zvukove u špilji.
I možda ćemo moći čuti i otkucaje svog vlastitog srca.
Ove slike su uspomene na davno zaboravljene snove.
Je li ovo njihov puls, ili je naš?
Hoćemo li ikada moći razumjeti viziju umjetnikâ preko takvog vremenskog jaza?
Postoji izvjesna aura melodrame u ovom krajoliku.
Mogao bi biti uzet direktno iz neke Wagnerove opere,
ili sa slike nekog njemačkog romantičara.
Bi li ovo mogla biti naša veza s njima?
Ova scena krajolika je jedan operni prizor,
koji ne pripada samo romantičarima.
Čovjek kamenog doba možda je imao sličan doživljaj krajolika,
i čini se prirodnim da se baš ovdje nalazi cijela gomila paleolitskih špilja.
Chauvetova špilja je baš ovdje, dakle, na vrhu te stijene.
Ali, Chauvetova špilja je spojena i s ovim prirodnim fenomenom,
s ovim lijepim lukom, zvanim "Pont d'Arc" [lučni most].
Možda ovaj Pont d'Arc, u mitologiji ondašnjih ljudi, nije bio samo orijentir,
nego i znamen u njihovoj mašti, u njihovim pričama, u mitologiji,
koji im je bio važan za razumijevanje svijeta.
Ali, kakav je to svijet bio za ljude paleolitika?
Prije 30.000 godina, Europa je bila prekrivena glečerima.
A u tim glečerima morate zamisliti klimu suhu, hladnu,
ali i sa suncem. To je bilo važno.
Na ovom mjestu, na primjer, morate zamisliti runaste nosoroge,
mamute duž rijeka... a u šumama, jelene megalocerose,
losove, karibue, bizone, a također i divokoze i antilope.
Dakle, svega u izobilju.
Biomasa u ovom dijelu Europe bila je jako važna
za razvoj ljudi, ali i mesoždera.
Tako da morate zamisliti lavove, medvjede, leoparde, vukove, lisice...
u jako velikom broju... i, među svim tim mesožderima i predatorima...
ljude!
Je li moguće da su paljenjem vatre u Chauvetovoj špilji, a postoji niz dokaza,
bacali svoje sjene na "Zid konjâ", na primjer?
Vatra je bila nužna da bi se vidjelo slike,
a možda i da bi ih se slikalo pred ljudima.
Kad gledaš s plamenom, uz svjetlo koje se kreće,
možeš zamisliti kako ljudi plešu sa svojim sjenkama.
Fred Astaire! - Fred Astaire? Da!
Ja vidim tu sliku plesa sa svojom sjenkom kao vrlo snažnu i staru sliku
ljudskog predstavljanja, jer je prvo predstavljanje bilo na zidu:
bijeli zid i crna sjena...
Boravak ljudi u ovoj špilji bio je prolazan poput sjenke.
Medvjeđe lubanje posvuda.
Ali, ove su lubanje pripadale špiljskom medvjedu,
vrsti koja je, kao i mamut i runasti nosorog, davno nestala s lica Zemlje,
Desecima tisuća godina strpljivog kapanja,
voda je ostavila debeo sloj kalcita na ovoj lubanji.
Sad ima izgled porculanske skulpture.
U cijelom ovom zvjerinjaku kostiju, nema niti jednog jedinog ljudskog primjerka.
Znanstvenici su utvrdili da ljudi nikad nisu živjeli u ovoj špilji.
Koristili su je samo za slikanje i možda za ceremonije.
Michel Philippe proučavao je kosti iz Chauvetove špilje.
Špilje se smatraju povoljnim mjestima za očuvanje kostiju.
Zato ima puno medvjeđih kostiju, ovdje 99% svih nalaza.
Ali, ima i vukova. Imamo dvije lubanje i nekoliko kostiju.
Imamo par divokoza; imamo veličanstvenu lubanju prekrivenu kalcitom, prilično lijepu.
Kad ju osvijetliš, kristali kalcita se sjaje. Zbilja jako lijepo.
Imamo i konjâ! Ima i jedna špiljska hijena.
Ovaj... šta ono još imamo? Tu je i jedan skelet orla. Surog orla!
Praktički kompletan, ali je vjerojatno novijeg datuma.
Donijela ga je bujica i ukliještila ga u veliku stijenu duž vodenog puta.
Njegove su kosti bile razbacane deset stopa u duljinu.
Naš cilj nije samo reći kakvih kostiju ima,
nego i pokušavamo razumjeti jesu li živjeli tu, selili se,
kako su se prebacivali, jesu li medvjedi unijeli kosti...
Ima nekoliko kostiju koje su samo malo gricnute, dakle, to su medvjedi ili hijene.
Svi znanstvenici su smješteni u obližnji sportski kompleks.
Mada svatko ima svoje posebno polje istraživanja,
oni uspoređuju i kombiniraju nalaze.
Zanimao nas je rad ovo dvoje.
Carole... možeš li nam objasniti šta radiš ovdje?
Pokušavamo u špilji otkriti konture crteža koji leže ispod,
što je teško pratiti golim okom,
jer ne smijemo dodirivati zidove.
Snimamo nizove fotografija koje slažemo u mozaik.
Pokušavamo uhvatiti maksimum detalja.
Onda uzmemo prozirnu foliju i stavimo je preko fotografije.
Onda pratimo donje slojeve gravure.
Kasnije se vratimo u špilju i provjeravamo obrise svih crteža koje možemo vidjeti,
a isto tako i sve tragove koje je ostavio medvjed,
tako da možemo prepoznati svaki lik i događaj.
Imamo medvjeđe ogrebotine i onda veličanstven crtež mamuta načinjen prstom,
onda druge ogrebotine preko mamuta.
Znači, jako je važno otkriti ovaj redoslijed.
Na kompjuteru možemo vidjeti tri faze.
Prva je od prije 40.000 godina,
kad medvjed grebe zidove.
Onda druga faza, s crtežima koji se protežu na osam stopa u visinu,
što znači da su naslikani štapom.
Slijedi glavna faza, prije oko 33.000 godina ili manje.
Ova faza počinje struganjem zida, da bi stijena pobijelila.
Poslije toga nacrtane su prve figure.
To će biti dva nosoroga koji napadaju jedan drugoga... na dnu.
Poslije toga, došla su tri bika.
I na kraju, završava nizom konja,
idući od vrha prema dnu. A u završnoj fazi, ovaj jako lijep konj,
kojeg vidite kad uđete u špilju.
Ako analizirate kompoziciju, tu je neko dinamično kružno kretanje od dna nadesno,
prema centru. Kao zvrk.
To očito stvara vrlo jaku dinamiku, koja je ovdje naglašena kosim gibanjem konjâ.
To je snaga kontrasta. Činjenica je da su se poigrali s kontrastom
i s oblikom zida.
Ovo je kao slika na štafelaju. Iskoristili su podlogu i materijal
i kombinirali materijale da bi stvorili ovaj vrlo jak dojam.
Uspoređujući sve slike u špilji,
čini se da je sigurno da je konje na ovom zidu stvorila jedna jedina osoba.
Ali, neposredno kraj ovih konja, likovi su životinja koji se međusobno preklapaju.
Ono što je ovdje dojmljivo, u ovakvim slučajevima, uz pomoć radioaktivnog ugljika,
postoje jake indicije da neke figure, koje su nacrtane jedna preko druge,
dijeli gotovo 5.000 godina.
Tijek i duljina tog vremena nama su danas nezamislivi.
Mi smo obuhvaćeni poviješću, a oni nisu bili.
Bez obzira na maglu vremena i anonimnost umjetnika,
jednu osobu bi se moglo izdvojiti.
Dominique Baffier je stručnjakinja za paleolitsku kulturu.
Ovdje ona, na desnoj strani, istražuje grupirane otiske dlana
sa svojom kolegicom Valérie Feruglio.
Trenutno radimo na ovoj velikoj ploči koja je prekrivena otiscima ruku.
Uspjeli smo utvrditi brojne stavove tijela koje je osoba zauzela
i njegove pokrete.
Počeo ja čučeći, a onda se uspravljao dok nije dosegao najvišu točku koju je mogao.
Ova ploča sadrži otiske samo jednog čovjeka, koji je morao biti visok oko šest stopa.
Jednog čovjeka? - Visokog 1,80 m. Baš je bio visok!
Samo jedna osoba? - Jedna osoba.
Osoba visoka šest stopa.
Na ovim se otiscima mogu zamijetiti jako karakteristični detalji.
Imao je blago iskrivljen mali prst.
A to je izvanredno, jer nam odaje fizičku stvarnost pretpovijesne osobe,
koja je 32.000 godina ili više prije nas došla u ovu špilju.
A šta je čak i čudnije, to je da ćete dublje u pećini naći njegove tragove.
Moći ćemo ga prepoznati po njegovom savijenom malom prstu,
jer je ostavljao otiske svog dlana i dalje u špilji,
tako da možemo slijediti put kretanja tog čovjeka.
Madame Baffier nas je povela u obilazak.
Ona radi kao kustos ove špilje
i njena pravila ponašanja su stroga, ali sasvim razumljiva,
zbog dragocijenosti i krhke prirode ovog jedinstvenog mjesta.
Ovdje su tragovi špiljskog medvjeda: prednje šape i stražnje šape.
Ovo su najveći trenutno poznati tragovi špiljskog medvjeda u bilo kojoj špilji.
Jako je blještavo. Ima kristala koji svjetlucaju.
Ovdje, na ovom križanju, imamo ploču s panterom.
Možete vidjeti crtež pantera,
koji je jedini poznat u zidnom slikarstvu paleolitika do danas.
Sad smo stigli do mjesta gdje je rast konkrecije bio jako važan.
Na tlu i na zidovima
možete vidjeti da su kalcitski nabori prekrili sve u svjetlucavom obliku,
u nekoj vrsti kaskade...
s valovima...
Ovdje imate, pogledajte... kralježnicu nekog medvjeda,
koju je potpuno optočio kalcit i drže je kristali kalcita.
Ispred nas, na onom zidu, također imate bujnu konkreciju koja liči na zavjesu.
A ovdje je neka vrst niše, gdje možete vidjeti tragove drevnih crvenih slika,
koje je isprala voda.
A ovdje možete naći izrazito originalne slike,
kao što je ova s insektom
ili ova s likom leptira ili ptice u letu....
što možete naći i na ovoj stijeni, koja visi sa stropa,
jednu veliku i jednu vrlo malu,
povezane s dvije uspravne oker trake,
koje prate linije visećeg kamena.
Evo nas pred velikom pločom crvenih slika.
Ovo je također izrazito zanimljiva stvar,
ova grupa kamenja. Vidi se da nisu pali sa stropa.
Neki pretpovijesni čovjek je grupirao ovo kamenje.
Ali, ne znamo zašto.
Na ovom zidu imate, kao prvo, malog nosoroga s dugim rogom
i prugom na stomaku.
Također, ispod toga, postoji cijeli niz otisaka ruku.
A gore iznad, možete vidjeti ruku čovjeka koji je otisak ostavio u prvoj odaji špilje,
jer možete prepoznati njegov iskrivljeni mali prst.
Drugim riječima, pratili smo ga dovdje.
Ovdje su bile neke životinje,
a ovdje, prednji dio velikog nosoroga s jako dugim rogom.
Ovdje imate tragove udaraca bakljom.
Ljudi su si osvjetljavali put bakljama,
a kad bi drvo već previše izgorjelo,
grebali bi baklju o zidove, da bi smanjili plamen.
Tragovi su svježi, jer možete vidjeti male komadiće ugljena koji su otpali.
Starost jednog od ovih sitnih komadića testirana je radioaktivnim ugljikom.
Ta baklja je ugašena prije 28.000 godina.
A ovdje imamo jednu prilično zanimljivu sliku,
jer predstavlja par danas izumrlih špiljskih lavova.
Ovdje imamo mužjaka. On je straga, ova veća životinja.
Nacrtan je jednim potezom, linijom duljom od šest stopa.
A sprijeda imate ženku.
Ona je manja i čini se da trlja svoje slabine o mužjaka.
Ovaj prikaz špiljskog lava pomogao nam je rasvijetliti tajnu,
jer arheozoolozi nisu znali je li špiljski lav imao grivu, kao današnji lav iz Afrike.
A ovaj prikaz špiljskog lava, star više od 30.000 godina,
pokazuje nam da nije imao grivu.
Pogledajte oblik njegove glave, koja je jasno skicirana.
A ovo je, bez svake sumnje, mužjak, jer su tu muda, baš ovdje, ispod repa.
Ovo je jedna od najljepših ploča u špilji,
uz ploču s lavovima na kraju špilje.
Ovdje možemo vidjeti tehniku pretpovijesnih ljudi,
ali, i njihovo izvrsno poznavanje životinjskog svijeta.
Oni nam pričaju priče.
Ovdje imate grupu konja,
ali otvorenih usta, sugerirajući nam da životinje ržu.
Takorekuć, kao da te slike možemo čuti.
Vidite da se ova dva nosoroga bore.
Možete vidjete sve znakove bijesa jednog prema drugom,
kretanje njihovih nogu, koje su izbačene naprijed,
i gotovo da možete čuti zvuk...
njihovih rogova koji udaraju jedan u drugog pri borbenim kretnjama.
Ovdje imate jednu drugu priču: priču o lavovima.
Mužjak se udvara ženki, koja nije spremna za parenje.
Ona sjedi i negoduje.
Pogledajte, možete čuti kako ženka reži.
Ona podiže usne i pokazuje svoje zube. Nije sretna.
I, da završimo, ovdje imamo bijeg ovog bizona.
Čujemo kopita.
Možemo primijetiti više nogu, koje ukazuju da se on kreće.
On bježi iz ove niše, slijedeći tura [divlje govedo].
Madame Baffier vodi nas dolje u najudaljeniju odaju u špilji,
u tajanstvenu odaju lavova.
Unutra je zabrinjavajuća razina otrovnog plina C02,
kojeg ispušta korijenje drveća, koje je prodrlo u špilju kroz porozni vapnenac.
Vrijeme nam je čak i više ograničeno na ovoj lokaciji,
gdje nema mogućnosti približiti se slikama.
Nažalost, ima stvari koje nećete moći prikazati u svom filmu.
I nećete ih moći vidjeti. Ne možete prići bliže.
To je slučaj s ovim apsolutno prekrasnim slikama u udaljenim dijelovima odaje,
s ovom grupom lavova.
A osobito je to slučaj s ovom visećom stijenom,
na kojoj je naslikan donji dio ženskog tijela.
To jest, tu imamo stidni trokut, a noge su joj razdvojene od povijenih koljena nadolje
što podsjeća na dobro poznate kipiće iz ranog kamenog doba
iz arheoloških nalazišta u Švapskim Alpama u Njemačkoj.
Možemo vidjeti samo jedan dio donjeg dijela ženskog tijela,
jer ne možemo doseći drugu stranu viseće stijene.
Ne možete hodati po ovom tlu, jer je suviše lomljivo.
Uništili biste ostatke drvenog ugljena.
Uništili biste tragove koje su ostavili medvjedi i ljudi.
Dakle, morat ćete se zadovoljiti s djelomičnom slikom.
Kad biste kompletirali drugu polovinu ovog ženskog tijela s drugim nogama, simetrično,
mogli biste vidjeti da je povezano s glavom bizona, koji ima donekle ljudske ruke.
I evo nas, nekih 30.000 godina kasnije, s mitom koji je potrajao do naših dana.
I mi možemo naći tu vezu između žene i bika na Picassovoj slici Monitaura i žene.
To je jedini djelomični prikaz ljudskog bića u cijeloj špilji.
Zasad će nam druga strana viseće stijene morati ostati nedostupna.
Ljudi koji su to stvorili isto tako su zagonetni.
Iz nekoliko stvari koje su ostavili, praktičnih predmeta poput alata od kremena,
lakše se može čitati.
Lokalni muzej je pun artefakata iz ove regije.
...vršili smo neka iskapanja u špilji...
Ali, Jean-Michel Geneste može nas odvesti samo do šačice nalaza iz špilje Chauvet.
...očuvano je. Imam samo dvije-tri kutije iz tog područja.
Ali, pripremit ću za vas...
Da bi rasvijetlio zagonetnu sliku žene,
pripremio je neke slične figurice iz drugih područja.
...jako dragocijeno za nas, zapravo.
Možete vidjeti, kao i na ovoj willendorfskoj Veneri...
Ovo je kopija načinjena od vapnenca,
pronađena u Austriji, iz istog perioda.
U špilji Chauvet samo je donji dio trbuha sačuvan
i spojen je s bizonom.
Čini se kao da je postojala vizualna norma koja se protegla sve do "Baywatcha".
Nije nađen nikakav jasan prikaz muškarca, ali...
ovo je čovjek-lav. Dolazi iz špilje Hohlenstein-Stadel u Švapskim Alpama.
Zapanjujuće je
da je ovo mješavina
antropomorfnog lika ljudskog tijela
i lavlje glave.
Je li u čovjeku duh lava?
Je li neka kombinacija? Je li ovo neko novo biće?
Takva pitanja možemo postavljati i o razmnožavanju.
Ono što su za sobom ostavili ljudi koji su živjeli u ovoj dolini, velika je umjetnost.
To nisu bili primitivni počeci niti polagana evolucija,
prije će biti da se pojavilo kao neki iznenadan eksplozivni događaj.
Kao da se moderni ljudski duh probudio ovdje.
Još frapantnije, ako uzmemo u obzir
da je u to vrijeme neandertalac još uvijek lutao ovom dolinom.
Ali, sigurno su postojali i drugi oblici umjetničkog izražavanja,
kao glazba, na primjer.
Zbog toga smo se morali osvrnuti po susjednim područjima.
Jugozapadna Njemačka je prije 30.000 ili 40.000 godina
bila povezana s ovom dolinom koridorom bez leda.
Također treba spomenuti da su Alpe bile prekrivene s 9.000 stopa leda,
koji je sadržavao toliko vode da je nivo mora bio 300 stopa niži nego danas.
Lovac je mogao pješačiti od Pariza do Londona,
prelazeći suho korito La Manchea.
Hodajući 400 milja u tom smjeru, došli bismo do Švapskih Alpa u Njemačkoj.
Tamo, u muzeju u Blaubeurenu,
našli smo replike najpoznatijih paleolitskih Venera.
Ali ova, Venera iz Hohle Felsa, osobito se ističe.
Pronađena je 2008. godine i senzacija je zbog svoje starosti.
Venera iz Hohle Felsa je vjerojatno najstarija figura bilo kakvog objekta.
To je najstariji prikaz ljudskog bića
i... apsolutno je primitivna figura, koliko mi znamo.
Kasnije vidimo cijeli niz prikaza životinja,
kao, na primjer, ove ovdje životinje od bjelokosti,
ili veličanstveni prikaz iz špilje Chauvet, mamuta, lavova...
Možemo vidjeti vrlo jasnu vezu između švapskih nalaza i prikaza u Chauvetu.
Također je fascinantno da u to vrijeme, prije 40.000 godina,
imamo dokaze za glazbene instrumente i cijeli niz osobnog nakita,
mitske prikaze koji jasno pokazuju da su ti ljudi imali religijski koncept
koji uključuje preobražaje između ljudi i životinja.
Ovo ovdje je originalna statuica, izrezbarena od mamutove kljove.
Ako pažljivije pogledamo Veneru iz Hohle Felsa,
vrlo jasno možemo vidjeti, na primjer, da figurica nema glavu.
Umjesto glave figurica ima alku.
Možda je u to vrijeme bila nošena obješena o neku uzicu... tako nešto.
Također, spolni atributi su ključ koji ovu figuru jasno povezuju
s predodžbom razmnožavanja, plodnosti, seksualnosti...
s predodžbom koja je apsolutno bitna cijelom čovječanstvu, također i danas.
Također je bitno shvatiti da je tada veliki dio Europe bio nastanjen neandertalcima.
Dakle, imamo posla s kritičnom fazom ljudske evolucije,
gdje dvije vrste ljudskih bića isprobavaju svoje granice,
a šta otkrivamo, uvijek iznova,
jeste da neandertalci, mada jako razvijeni,
nikad nisu imali takvu vrst simboličkih artefakata. Nikad.
Ovaj mali mamut od slonovače također je pronađen u blizini špilje Hohle Fels.
I ovaj lijepi konj dolazi s istog područja.
Također su pronađeni dijelovi frulâ.
Zamolili smo dr. Conarda da nam pokaže jedan original.
Ova frula od bjelokosti je zaista izvanredan artefakt
kojeg je otkrila Maria Malina prije nekoliko godina.
I mislim da je izvanredno važno shvatiti da današnja arheologija
nije junačka avantura s ašovima i pijucima,
nego high-tech znanstveni rad koji se obavlja s nevjerojatnom preciznošću.
Zaista milimetar po milimetar uklanjaju se sedimenti u slojevima,
taloženi u špilji Chauvet između 30.000 i 40.000 godina.
A taj detaljni rad je omogućio Mariji identificirati cijeli niz predmeta,
znači, mogla je sastaviti mozaik. Možeš li objasniti kako to funkcionira?
Da. Napravili smo popis svih artefakata.
Neki potječu iz prvih iskapanja 1970-ih godina
i... to su zaista bili mali komadići, kako možete vidjeti na ovoj slici...
Ti sitni komadi bjelokosti ostali su nerazjašnjeni puna tri desetljeća.
31 komadić je imao vrlo karakterističan izgled.
Našli smo fragmete s rupama za prste, a ne samo rubne dijelove,
i s tim dijelovima... već sam bila pomislila da bi to mogao biti dio frule od bjelokosti.
Naravno da je bilo jako važno pitanje kako je ova frula načinjena.
Možete vidjeti, ovdje na uzdužnoj osi,
pukotinu koja se proteže cijelom dužinom frule.
A unutar tih dvaju polovina frula je izdubljena
a ovi mali urezi duž osovine, duž ove pukotine,
pomagali su ove dvije polovice spojiti jako precizno.
Ova frula je samo jedna od njih 18 dosad otkrivenih na području jugozapadne Njemačke.
U ovdašnjim špiljama nema slika, ali ima mnogih drugih umjetničkih predmeta.
U ovoj špilji, špilji Geißenklösterle, nađeni su mnogi jako važni predmeti iz Ledenog doba.
Našli smo neke bjelokosne kipiće medvjeda i mamuta... vrlo malog, dražesnog mamuta,
A 1992. godine sam bio član ekipe za iskapanje.
Ljudi su ovdje živjeli prije 30 ili 40 tisuća godina,
a u to vrijeme je ovdje bilo jako hladno,
jer su Alpe bile prekrivene glečerima debelim 2.500 metara,
a onom dolinom tamo dolje prolazili su losovi i mamuti...
Bilo je jako hladno i to je razlog zašto sam se ja obučen kao Inuit.
Mi pretpostavljamo da su ljudi u Ledenom dobu bili obučeni ovako,
u losovo krzno, u obuću od losova krzna i kože,
jer inače ne bi mogli izdržati hladnoću.
Jedan od najvažnijih predmeta koje smo našli u ovoj špilji,
bila je jedna jako tanka frula napravljena od palčane kosti lešinara.
Začuđuje na ovoj fruli to što je pentatonska.
A to je isti tonalitet kojeg možemo čuti i danas.
Ako želite, pokušat ću vam odsvirati jednu melodijicu.
Kad sam rekonstruirao instrument, pokušao sam nešto odsvirati
i ovo mi je palo na pamet...
Zvuči malčice kao..?
"Star-Spangled Banner." [američka himna]
Ponovno smo u Francuskoj, u blizini špilje Chauvet.
Istraživači, koristeći prastaru tehniku
u potrazi za još uvijek skrivenim podzemnim odajama,
lutaju krajolikom.
Profesionalni speleolozi imaju tehniku za otkrivanje podzemih odaja.
Zbog toga što zrak struji, oni koriste gornju stranu šake ili obraze
da bi osjetili slabu struju zraka, koji možda dolazi iz neke špilje.
Ja pokušavam raditi drugačije,
obzirom da imam običaj koristiti osjet njuha u svojoj profesiji.
Dakle, pokušavam njušiti mirise koji dolaze iz unutrašnjosti špilje.
Ovdje nisam nanjušio ništa, osim mirisa vanjskog krajolika.
Vani možete nanjušiti zemlju, majčinu dušicu, bršljan...
Možete namirisati gomilu stvari, ali ništa što je specifično za pećine,
koje su tisućama godina bile zatvorene.
Ovo je moja osobna tehnika, jer ja stvaram parfeme.
Ovdje se pokušavam ogledati na drugačiji način.
Ja sam ...uvijek sam kreirao parfeme.
I, najvažnije,
nekoliko godina sam bio predsjednik francuskog udruženja parfimista i...
Postoje planovi za gradnju tematskog parka za turiste,
s detaljnom replikom ove špilje nekoliko milja odavde.
Ta bi replika mogla čak sadržavati
restaurirane mirise pretpovijesnog interijera.
Očito je da je miris kojeg sad osjetite prilično oslabljen.
Jako je decentan.
Nema puno isparavanja, ali, naša nam mašta dozvoljava
pokušati rekonstruirati mjesto događanja...
taj prizor s njegovim mirisima od prije 25.000 godina,
sa svim onim životinjama koje smo otkrili ovdje:
medvjedima, vukovima, možda čak i nosorozima...
i ljudima.
Tragovi njihovog života tamo, mislim: nagorjelo drvo, smola,
mirisi i sva ta priroda koja okružuje špilju...
Možemo se vratiti u to vrijeme uz pomoć naše mašte.
S njegovim smislim za čuda,
špilja se pretvara u začarani svijet mašte,
gdje vrijeme i prostor gube svoje značenje.
Ovim kristalnim oblicima trebale su tisuće godina da narastu.
Umjetnik iz ove špilje ih čak nikad nije ni vidio,
jer su se mnogi počeli stvarati tek nakon što je klizanje tla zapečatilo ulaz.
U zabranjenoj niši špilje
nalazi se otisak stopala osmogodišnjeg dječaka pokraj otiska šape vuka.
Je li gladni vuk vrebao dječaka?
Ili su hodali jedan uz drugog kao prijatelji?
Ili među tim tragovima leže tisuće godina?
Nikad nećemo saznati.
Osjećajući se kao patuljci u ovim ogromnim odajama i osvijetljeni prijenosnim svjetlima,
povremeno nas je obuzimao čudan, iracionalan osjećaj
kao da ometamo paleolitske ljude u njihovom radu.
Osjećali smo kao da nas netko posmatra.
Takav se osjećaj javljao i nekim znanstvenicima
i otkrivačima špilje.
Bilo je olakšanje biti ponovno na površini zemlje.
Kad smo se vratili van, pitali smo Jean-Michela Genestea
o lovačkim tehnikama paleolitskih ljudi, tisućljećima prije izuma luka i strijele.
Ljudi koji su posjećivali špilju Chauvet lovili su puno zbilja velike divljači.
Lovili su... posvuda, u Francuskoj i u Europi.
U njihovim smo naseljima našli puno kostiju losova, bizona, konja i ponekad mamuta.
Dakle, razvili su vrlo specifičnu lovačku tehnologiju.
Na primjer, sistem koštanog vrha je genijalan.
Vrh koplja je od kosti, a tijelo od drveta.
Komad koštanog vrha je jako čvrsto spojen s tijelom.
To je sistem koji koristi vilicu i klin između.
Dakle, vrlo je snažno.
Ovo je načinjeno i zamišljeno za ubijanje bizona ili konja. Ovako!
Ovo je vrlo agresivno, također jako snažno i moćno.
Ova vrsta oružja je koplje, koje se ne vitla samo rukom, ovako,
zato što nije baš učinkovito, nego...
Pretpostavljamo da je na početku paleolitika
razvijena tehnologija ovog bacača koplja.
Bacač koplja je u početku samo kuka,
ponekad neki zub ili komad roga kao ovaj,
na dugoj dršci. On produžava ruku
i daje puno snage... ovako....
i istovremeno daje izvjesnu preciznost da bi...
da bi koplje držalo dobar pravac.
Tako, pokazat ću vam. Da.
Vidite? Koplje s vrhom od kremena...
ali, da bi se ovo moglo koristiti, nužno je imati ovo malo udubljenje...
na stražnjem dijelu koplja.
Pretpostavljamo da su ponekad koristili pera
da bi imali jako... da bi zadržali pravac u trenutku bacanja.
Pokušat ću vam pokazati kako ubiti konja.
Dobro.
Možda njegov hitac ne izgleda baš jako uvjerljivo,
ali, to je moćno oružje.
Vrhovi kopalja pronađeni su duboko usađeni u lopatične kosti konja i mamuta.
Jeste li vidjeli taj let? Vrlo je ravan i dug 30 metara.
Ali... ostanite ovdje.
Čovjek paleolitika bio je bolji od Vas, vjerujem.
O, pretpostavljam da bi mi bilo jako teško
onakvim hicem ubiti konja. Zaista.
Sredinom travnja znanstvena istraživanja su završila za tu godinu.
Sad nam je dopušten potpun pristup špilji.
Ali, čak i to je ograničeno na samo jedan tjedan, četiri sata dnevno.
Čuvena špilja Lascaux morala je biti zatvorena
zato što je dah gomile turista prouzročio rast plijesni po zidovima.
Ulazimo u špilju Chauvet,
svjesni da bi ovo mogla biti jedina i posljednja prilika snimiti unutrašnjost.
Misterija o Minotauru i ženi počinje se razjašnjavati
kad nam naši vodiči dozvoljavaju montirati na jedan štap malu kameru,
s kojom onda dopiremo do tamo.
Čini se da je bizon obgrlio spolovilo gole žene.
Tradicionalisti, mislim, ljudi iz paleolitika,
vrlo vjerojatno su imali dva koncepta
koji su promijenili naš pogled na svijet.
To su koncepti fluidnosti i propusnosti.
Fluidnost znači da se naše kategorije...
muškarac, žena, konj... ne znam, drvo i tako dalje,
mogu mijenjati. Drvo može govoriti,
čovjek se može pretvoriti u životinju... i obratno,
pod izvjesnim okolnostima.
Koncept propusnosti je taj
da nema granica, takorekuć, između našeg i svijeta duhova.
Zid nam se može obratiti. Odnosno, može nas prihvatiti ili nas odbiti.
Šaman, na primjer, može poslati svoj duh u natprirodni svijet,
ili može u sebi primiti posjetu natprirodnog duha.
Ako spojite ta dva koncepta,
shvatit ćete koliko je različit bio život tih ljudi od našeg današnjeg.
Ljudi su opisivani na mnogo načina.
Ponekad je to homo sapiens.
I još se zovemo homo sapiens, "čovjek koji zna".
Mislim da to uopće nije dobra definicija.
Mi ne znamo. Ne znamo puno.
Ja bih rekao "homo spiritualis".
Najjača indicija nečeg duhovnog, neke religiozne ceremonije u špilji,
jeste ova lubanja medvjeda.
Bila je smještena točno u sredinu jednog kamena, koji podsjeća na oltar.
Čini se da je ova scenografija namjerna.
Lubanja je okrenuta prema ulazu u špilju,
a oko nje su nađeni komadi drvenog ugljena,
koji je možda korišten kao tamjan.
Šta se točno ovdje odvijalo, mogu nam reći samo slike.
Ako želite to razumjeti, morate otići dalje od špilje.
Mislim... morate krenuti iz špilje i otići van.
Koliko daleko? Kamo bi pošao?
Pa sad, ja bih rekao posvuda, ali sa...
upoznati se s različitim kulturama bio bi jako dobar način
da bi se bolje razumjelo kako su različite kulture pravile petroglife.
Na primjer, u Australiji, sjevernoj Americi ili južnoj Africi.
Aboridžini u Australiji, koji su donedavno živjeli...
gotovo kao ljudi u Kamenom dobu? - Da. Naravno, na primjer.
Jer oni su slikali i stvarali petroglife do 1970-ih godina.
Mislim da je na nekim mjestima i danas tradicija stvarati petroglife.
Naravno da se to promijenilo od početka stoljeća kad su otkriveni.
Ali... to nam može pokazati drugačiji način gledanja na petroglife,
koji nije naš način gledanja na petroglife.
Imate li neki primjer? - Da, sigurno. Naravno.
Na sjeveru Australije, na primjer,
1970-ih godina je neki etnograf
bio na terenu s jednim Aboridžinom, koji je bio njegov vodič.
I... jednom su došli do nekog skloništa u stijeni,
a u tom skloništu su bile lijepe slike, ali su bile u lošem stanju.
I... taj Aboridžin se rastužio jer su slike tako propadale.
A na tom području je postojala tradicija retuširanja slika... s vremena na vrijeme.
Sjeo je i počeo retuširati te slike.
A etnograf ga upita
ono što bi ga upitala bilo koja osoba sa Zapada:
"Zašto slikaš?"
I čovjek odgovori... a odgovor mu je bio jako... uznemirujući, jer je odgovorio:
"Ja ne... ja ne slikam.
To je ruka... samo ruka duha koji sad zapravo slika."
Ruka duha?
Da. Jer taj čovjek jeste dio tog duha.
Mislite li da su slike u špilji Chauvet
bile, na neki način, začetak moderne ljudske duše?
Šta je to ljudskost?
Ljudskost predstavlja...
jako dobru prilagođenost u svijetu.
Ljudsko društvo se treba prilagoditi
na okolinu, na sva bića, na životinje,
na sve grupe ljudi...
i treba izmjenjivati neke informacije,
komunicirati i bilježiti sjećanja
na vrlo osobitim mjestima...
kao što su zidovi, komadi drva, kao što su... kosti...
To je izum kromanjonaca.
A šta je s glazbom?
Da, i također pjevanje, mitologija, glazba...
Ali, izum oblikovanja,
figure životinja, ljudi, stvari,
jeste način komuniciranja među ljudima.
A u budućnosti, da bi se evocirala prošlost,
da bi se prenijele informacije,
za to je puno bolji jezik, usmena komunikacija.
A taj izum je još uvijek isti i u našem današnjem svijetu...
s tom kamerom, na primjer.
Post scriptum
Na rijeci Rhône nalazi se jedna od najvećih nuklearnih elektrana Francuske.
Špilja Chauvet nalazi se samo 20 milja zračne linije preko onih brda u pozadini.
Višak tople vode, koja je bila korištena za hlađenje ovih reaktora,
odvodi se pola milje dalje za stvaranje tropske biosfere.
Topla para ispunjava ogromne staklenike, a mjesto ekspandira.
Krokodili su dovedeni u ovu bujajuću džunglu,
a ugrijani vodom koja je ohladila reaktore, čovječe, kako napreduju!
Već ih ima na stotine.
Nikakvo čudo da mutirani albino krokodili plivaju i razmnožavaju se u ovim vodama...
izrodi ovog nestvarnog okruženja.
Ne tako davno, prije samo nekoliko desetina disuća godina,
ovdje su bili glečeri, 9.000 stopa debeli.
A sad se isparava i širi nova klima.
Prilično uskoro bi ovi albino mogli doći do špilje Chauvet.
Kad pogledaju slike, šta će misliti o njima?
Ništa nije stvarno. Ništa nije izvjesno.
Teško je tvrditi dijele li se ova bića u svoje "doppelgängere" [dvojnike] ili ne.
I... zaista se susreću?
Ili je to samo njihova vlastita mašta u odrazu zrcala?
Jesmo li mi danas možda krokodili koji se osvrću unatrag preko ponora vremena,
kad gledamo slike u špilji Chauvet?
Ovaj film je posvećen otkrivačima špilje:
Jean-Marie Chauvetu, Éliettei Brunel i Christianu Hillaireu.
Prijevod: a.žižak 5.11.2011.
Špilju Chauvet u Combe d'Arcu otkrili su 18. prosinca 1994. godine
Jean-Marie Chauvet, Éliette Brunel i Christian Hillaire u privatnoj ekspediciji.
Prijevod: a.žižak 5.11.2011.
Preuzeto sa www.titlovi.com