Nekoč, pred davnimi časi je bila v oddaljenem kraljestvu,
majhna vasica na robu gozda.
Želim si,
In v tej vasici...
Bolj kot karkoli drugega,
Je živelo mlado dekle...
bolj kot življenje, bolj kot dragulje.
Brezskrben mlad fantič...
Želim si,
bolj kot življenje.
in pek, brez otrok...
Želim si,
s svojo ženo.
Bolj kot karkoli drugega. –Bolj kot Luno.
Želim si. Kralj pripravlja festival.
Bolj kot življenje. Želim si.
Želim si na festival, Bolj kot bogastvo.
In na ples. Želim si, da bi krava dala kaj mleka.
Bolj kot karkoli drugega. –Želim si, otroka.
Prosim, želim si otroka.
Želim si iti na festival.
Želim si, da bi nam dala mleko ali celo sir. Želim si.
Ti, si želiš iti na festival?
Ubogi deklici so umrli starši.
Ti, Pepelka bi rada šla na festival?
Ti si želiš iti na festival?
Na festival? Kraljevi festival?
In sedaj je živela s svojo mačeho,
Na festival?
Ki je imela tudi svoji dve hčerki.
Poglej si nohte. – Poglej svojo obleko.
Ljudje bi se ti posmehovali, a kljub temu,
si še vedno želiš na festival.
In plesati pred princem.
Vse tri so bile lepih obrazov,
a črnih in zlobnih src.
Mladi fantič ni imel očeta in njegova mama...
Želim si,
no, ona je bila na robu obupa.
Želim si, da moj sin ne bi bil tepec.
Želim si, da bi bila moja hiša urejena.
Želim si, da bi bila krava polna mleka.
Želim si, da bi bile stene polne zlata.
Želim si veliko stvari!
Sveta nebesa! Kaj pa ti delaš s kravo v hiši?
Mislil sem, da če bi bil na lepem in toplem bi morda dal kaj mleka.
Samica je!
Kolikokrat ti bom to še morala povedati,
da samo samice lahko dajo mleko?
In potem, je bila tudi lačna deklica,
ki je vedno nosila rdeče ogrinjalo.
Želim si
Ni zame, ampak za mojo babico v gozdu.
Štruco kruha prosim,
da jo nesem moji ubogi, stari, lačni babici v gozd.
Samo štruco kruha. Prosim.
Pepelka. Če pobereš vso to lečo
in zaključiš svoja opravila pravočasno,
potem lahko greš z nami na ples.
Pridite dekleta. –Da, mati.
Srečno.
Pridite, male ptičice
dol iz kapi in dreves.
Čez polja, iz gradov in ribnikov.
Nič ni iz tebe, prijatelj.
Hitro, ptičice male. Prebrskajte skozi pepel.
Poberite in pozobajte in hitro presejte pepel.
V posodo.
Zadel sem! –Kaj pa počneš?
Nehaj se pretvarjati!
Sedaj pa me dobro poslušaj sin.
Snežko morava odpeljati na tržnico.
Mati, ne! On je najboljša krava na Svetu! Bila je. Ona že tedne ne daje mleka.
Ničesar nimava, ni druge izbire kot da jo prodava. Snežka, je moja prijateljica!
Samo poglej jo!
Na njenih vimenih so žuželke,
v njenih očeh so muhe.
Na križu ima tudi buško, ki bi jo lahko zamenjal za hruško.
Ampak, Mati... –Nimava časa posedati in se sprenevedati.
Saj s časom le vene in ugaša.
In nihče nima krave le za prijatelja.
Včasih se sprašujem, kaj se dogaja v tej tvoji glavi.
Čas je, da grem v gozd.
Ne bi rada še odšla, a moram oditi.
Oditi moram v gozd, čas je da grem
in tako začnem svojo pot. –Ne, ne, ne!
V gozd in skozi drevesa.
Sedaj grem tja, kjer sem pričakovana.
Sedaj pa v gozd, kjer je babica doma.
Odnehaj. –Ne morem, samo...
Sedaj pa v gozd, kjer je babica doma.
Si prepričana, da poznaš pot?
Pot je jasna. Svetloba je dobra.
Ničesar se ne bojim in tudi nihče drug se ne bi smel.
Gozd so samo drevesa in drevesa so le les.
Nerodno mi je vprašati, ampak imate morda tudi košaro?
Seveda imava. –Predvidevam, da ne nameravaš ničesar plačati?
Tiho bodi. Ne zaidi in ne bodi pozna, v redu?
Poskusi prihraniti nekaj dobrot za babico.
Joj, ti... –Pusti jo no.
Tatica je!
Sedaj pa v gozd, vzdolž globeli,
pot je ravna in dobro jo poznam.
Sedaj pa v gozd in kdo ve,
kaj me čaka na tej poti.
Sedaj pa v gozd, da nesem nekaj kruha
babici, ki je bolna leži v postelji.
Nikoli ne veš kaj te čaka,
kolikor vem, je lahko tudi že mrtva.
Sedaj pa v gozd.
V gozd k babici na obisk.
In domov še pred temo.
Pepelka!
Pridi sem!
Poletite ptice. Nazaj v nebo.
Čakamo te!
Nazaj pod kapi in v drevesa
in na polja, in...
Pohiti in mi uredi lase, Pepelka.
Ali boš res oblekla to?
Tukaj sem našla luknjo, Pepelka.
Ali je ne moreš skriti s klobukom?
Izgledaš čudovito. –Vem.
Mislila je mene. –Ne pa ni.
Mati je rekla, bodi dobra. Oče je rekel bodi prijazna. –To sta vedno govorila.
Bodi prijazna Pepelka, dobra Pepelka,
prijazna, dobra, prijazna, dobra... –Tesneje!
Kaj imaš od tega, če si dober in če so vsi slepi.
Vedno te pustijo za seboj. Pozabi Pepelka.
Prijazna Pepelka, dobra, prijazna, čudovita, dobra...
Ne tako tesno! Štor!
Kdo bi pa to lahko bil?
Zadnjo štruco sva že prodala!
Sosedova čarovnica je.
Nimava več kruha.
Nočem vajinega kruha.
Kaj pa potem hočeš?
Jaz nočem ničesar. Ampak vidva si želita nekaj.
V tvojem trebuhu se nič ne "kuha" kajne?
In se tudi nikoli ne bo.
Razen, če...
Sledita mojim navodilom.
Čez tri dni, se bo pojavila modra Luna.
Samo takrat, se lahko urok izniči.
Kakšen urok?
Tisti, s katerim sem uročila to hišo.
O čem govoriš?
Pred daljni časi,
ko še nisi bil večji od dojenčka
je tvoj oče v to kočo pripeljal svojo mlado ženo in tebe.
Bila sta čudovit par.
Ampak ne tako čudovita soseda.
Veš, tvoja mati je bila noseča
in pojavil se ji je nenavaden apetit.
Občudovala je moj prelep vrt
in tvojemu očetu je zaupala,
da si...
bolj kot karkoli na Svetu...
Želi, zelenjavo, zelenjavo. Nič drugega kot zelenjavo.
Peteršilj, papriko, zelje in zeleno.
Beluši in krešo in praprot in solato.
Rekel je: "V redu" Ampak ni bil fer,
ker sem ga neke jesenske noči ujela na svojem vrtu.
Kradel mi je. Ropal mi je.
Ruval je mojo repo in napadal mojo rukolo.
Trgal je moje cvetlice. Moje izvrstne, moje najljubše cvetke.
Uročiti bi ga morala na licu mesta.
Lahko bi ga spremenila v kamen.
Ali v psa.
Ali v stol.
Ampak sem mu pustila, da odide. Saj lahko odpustim.
V zameno, sem dejala: "Fer, je fer"
V zameno mi lahko daš dete, katerega pričakujeta.
In tako si bova bot!
Imel sem brata?
Ne.
Imel si sestro.
Kje je?
Sedaj je moja!
In nikoli več je ne boš našel.
To je majhna cena za vse kar mi je tvoj oče ukradel.
Stalo me je moje mladosti, moje lepote.
Moja mati me je opozorila,
da me bo kaznovala z urokom grdote, če jih kdaj zgubim.
Izgubiš kaj? –Fižolčke.
Fižolčke? –Posebne fižolčke.
Pustila sem mu oditi, nisem vedela, da je ukradel moje fižolčke.
Opazovala sem ga kako pleza nazaj čez ograjo.
Ko je zahrumelo in zabliskala se je strela.
No, ampak to je druga zgodba. Pozabita. Torej,
končno je prišel veliki dan in prišla sem po svojo nagrado.
"Ne vzemite najinega otroka!" Sta jokala in cvilila,
ampak vzela sem jo in skrila, kamor je nihče ne bo našel.
Tvoj oče je jokal. In tvoja mati je umrla.
In kot za dodatek, priznam, da mi je bilo v veselje.
Dejala sem: "Oprosti, ampak še vedno nisem zadovoljna!"
In tako sem ju še uročila.
Tudi tebe, sinko.
Uročila sem vas tako, da bo vaše družinsko drevo
vedno jalovo.
Kako si lahko to storila?
In ko je tvoja mati umrla,
te je tvoj oče zapustil.
Tvoj oče je bil nikakršen oče,
torej, zakaj bi ti sploh bil?
Žal mi je. Tako mi je žal.
Sedaj ni več vznemirjenja in nikakršnega cirkusa.
In moj vrt dehti. Ogledati bi si morala moje nektarine.
Ampak povem vama enako kot povem kraljem in kraljicam,
nikoli se več ne dotikajta moje zelenjave!
Še posebno ne fižolčkov.
Ja, ampak zakaj moram iti v sosednjo vas?
Zato ker vsi v te vasi vedo, da krava ni dala niti kapljice mleka že več tednov.
Ampak to je goljufanje. –Sestradana sva, Jack!
Ali res ne razumeš tega?
Torej, zapomni si, da zanjo ne smeš sprejeti manj kot pet funtov.
Me sploh poslušaš?
Ja. –Koliko moraš dobiti zanjo?
Ne več kot pet funtov.
Manj kot pet! –Kot pet!
Sedaj pa v gozd, sedaj je čas,
živeti morava, vseeno mi je kako.
Sedaj pa v gozd, prodati kravo
začeti moraš to pot.
Naravnost skozi gozd, in ne zamujaj.
Soočiti se moraš s tržnico.
Sedaj pa v gozd, do konca poti.
Sedaj pa v gozd, da prodam prijatelja.
Si želita izničiti urok?
Najprej bom potrebovala določen napoj.
Pojdita v gozd in mi prinesita:
Prvič, kravo belo kot mleko.
Drugič, ogrinjalo rdečo kot kri.
Tretjič, lase rumene kot koruza.
Četrtič, čevelj čist kot zlato.
Prinesita mi vse to,
še preden, odbije polnoč v roku treh dni.
Saj se takrat zopet pojavi modra Luna,
kar pa se zgodi le enkrat na sto let.
Prinesita mi vse, in zagotovim vama
najbolj popolnega otroka.
Pojdita v gozd!
Dame, kočija nas čaka!
Grem lahko sedaj na festival?
Festival?
Dragica, tvoji nohti, dragica, tvoja oblačila.
Leča je ena stvar ampak dragica takšna,
nas boš na festivalu osramotila
in šokirala princa.
Festival traja tri noči.
Prepričana sem, da ostanem le eno noč. Kralj želi sinu ženo, ne pa služkinjo!
Oditi moramo!
Odnehaj! Pridi.
Gremo!
Želim si...
Poglej kaj sem našla. Vzemi to.
Tega pa ne bom oblekel. –Zakaj? –Ker je bil očetov.
Slišala si kaj je rekla. To je njegova krivda.
Ničesar nočem od njega.
Fižolčki?
To morajo biti čarobni fižolčki.
Vzela jih bova s seboj.
Midva? –Da.
Midva? Ti ne greš z mano. Tam zunaj ni varno.
Lahko ti pomagam!
Ne, to lahko sam opravim.
Moja hiša je uročena in samo jaz lahko izničim urok.
Ne, ne urok je nad najino hišo.
Skupaj morava izničiti urok.
Urok je nad najino hišo.
Sedaj, pa mi osveži spomin. Kaj moram prinesti?
Se ne spomniš?
Kravo belo kot mleko, ogrinjalo rdeče kot kri,
lase rumene kot koruza, in čevelj čist kot zlato.
Kravo belo kot mleko, ogrinjalo rdeče kot kri,
lase rumene kot koruza, čevelj čist kot zlato.
Še vedno si želim na festival.
Ampak kako naj pridem na festival?
Že vem, Obiskala bom materin grob.
Grob ob vrbi.
In ji povedala, da si želim na kraljevi festival.
Sedaj pa v gozd, čas je da grem.
Veš, lahko bo vse zaman.
Sedaj pa v gozd opraviti moram to pot.
Sedaj pa v gozd. Pot je ravna in dobro jo poznaš.
Ampak kdo ve?
Sedaj pa v gozd, da uničiš urok.
Sedaj pa v gozd, da obiščem mamo.
Sedaj pa v gozd, da prodaš kravo.
Da dobiva denar.
Da grem na festival.
Sedaj pa v gozd, k babici na obisk.
Pot je jasna,
svetloba je dobra,
ničesar se ne bojim in nihče se tudi neb i smel.
Gozd so le drevesa in drevesa so le les.
Ničesar se ni treba bati.
Nekaj je na tisti jasi.
Sedaj pa v gozd, brez zamude,
ampak previdno, da se ne izgubim.
Sedaj pa v gozd in kdo ve
kaj se skriva na tej poti.
Sedaj pa v gozd, da dobim to stvar,
ki je vredna potovanja.
Sedaj pa v gozd, da spoznamo kralja.
Da prodam kravo. –Da naredim napoj.
Da spoznam, da prodam, dobim, prinesem,
da naredim, da uničim, da grem na festival. Sedaj pa v gozd.
Da spoznamo, da prodam...Sedaj pa v gozd. –Da naredim, uničim, grem na Festival.
Sedaj pa v gozd. Potem pa ven iz gozda.
Da spoznam, da prodam, dobim, prinesem,
da naredim, da uničim, da grem na festival.
Sedaj pa v gozd. Potem pa ven iz gozda. In domov še pred temo.
Globoko v gozdu
je Pepelka posadila vejo ob grobu svoje matere.
Pogosto jo je obiskovala in jokala tako zelo,
da so jo njene solze zalivale
vse dokler ni zraslo mogočno drevo.
Želim si...
Kaj si želiš otrok moj?
Ali veš kaj si želiš?
Ali si prepričana, da hočeš tisto kar si želiš.
Če veš kaj hočeš,
potem si zaželi.
Vprašaj drevo
in dobila boš to kar si želiš.
Hvala mati.
Na poti do babice,
se je mala deklica znašla
v nenavadnem predelu gozda.
Dober dan, mlada dama.
Dober dan, gospod Volk.
Kam pa greš tako hitro?
K babici na obisk.
Kaj pa imaš v svoji košari?
Nekaj kruha. Za babico.
Da bo pojedla nekaj krepčilnega.
Kje pa živi tvoja babica?
Še nekaj kilometrov naprej, globlje v gozdu.
Njena hiša stoji v notranjosti velikega hrasta.
Poglej si to meso. Napeto in roza barve.
Pozdravljena, deklica.
Nežen in svež ter brez napak.
Pozdravljena deklica.
Ta je še posebej sočna.
Okusna!
Pozdravljena deklica. Kam pa se ti tako mudi?
Spregledala si vse cvetje.
Sonce pa še ne bo zašlo.
Vzemi si čas.
Mati je dejala: "Samo naravnost, brez zamude in obotavljanja"
Počakaj deklica. Prisluhni in utihni.
Ptice pojejo tako sladko.
Popolnoma boš zamudila njihovo petje.
Potuješ tako hitro.
Najprej babica, potem debelušna gospodična.
Kako užiten par.
Skrajna popolnost. Ena že žilava, druga še krhka.
Samo trenutek draga. –Mati pravi: "Naj bo kar hoče, sledi svoji poti in ne zamujaj"
A tako praviš deklica mala. Toliko je poti
vrednih raziskati.
Hoja po eni bi bila preveč dolgočasna.
In poglej kaj zamujaš.
Pomisli, najprej tiste hrustljave, stare kosti.
Potem pa je še nekaj svežega na krožniku.
Pomisli na to mesno pojedino
dvakrat v dnevu.
Tega sploh ne moreš opisati,
kako se počutiš...
Ko se pogovarjaš s svojo pojedino.
Za babico.
Mati je dejala, naj se ne oddaljujem.
A menim, da je to le majhna zamuda.
Babici bi bil všeč svež šopek rož.
Nasvidenje, gospod Volk.
Nasvidenje, mala deklica.
In pozdravljena...
Kaj še čakaš? Vzemi ogrinjalo!
Ustrašila si me!
Vzemi ga, vzemi ga, vzemi ga!
Kako naj ga kar vzamem?
Greš do male deklice in ji ga vzameš!
Ne moreš kar vzeti ogrinjala otroku.
Zakaj ga ti ne vzameš? –Takšna so pravila.
Zakaj misliš, da sem vama naročila vse stvari?
Ker mi ni dovoljeno, da se jih sploh dotaknem.
Priskrbi mi vse kar potrebujem!
Zdravo, mala deklica.
Pozdravljen, gospod Pek. –Si prihranila kaj dobrot za babico?
Pojedla sem vse dobrote in pol štruce kruha.
A tako.
Povej mi, kje si dobila to čudovito ogrinjalo?
Babica mi ga je sešila. –A tako?
Res bi rad imel takšno rdeče ogrinjalo.
Izgledal bi precej smešno.
Bi, kajne?
Ga smem pogledati? –Ne! –Ne, resnično ga potrebujem.
Moj je! Dajte ga nazaj!
Oprosti, oprosti. Samo prepričati sem se želel,
da imaš res rada svoj plašč.
Sedaj pa le pojdi do babice
in bodi previdna, da ne srečaš kakega volka.
Raje bi srečala volka, kot pa vas!
To je brezupno!
Nikoli ne bom dobil tega ogrinjala
ali rumenega čevlja in zlate krave.
Počakaj, je zlat čevelj in rumena krava?
Kravo belo kot mleko, ogrinjalo rdeče kot kri,
lase rumene kot koruza, čevelj čist kot zlato...
Kaj pa ti delaš tukaj? –Pozabil si šal.
Ne bi smela biti tukaj. V gozdu ni varno.
Rada bi pomagala. –Ne!
Urok je nad mojo hišo. –Najino hišo.
Samo jaz lahko uničim urok. Skupaj morava izničiti urok. –Urok je nad mojo hišo.
Kravo belo kot...
Mleko.
Pojdi.
Pozdravljen, fantič. –Pozdravljen, gospod.
Kaj pa delaš s kravo sredi gozda?
Odpravil sem se na tržnico,
pa mislim, da sem se izgubil.
"Kaj pa nameravaš tam?" Kaj pa nameravaš tam?
Prodati svojo kravo, gospod.
Za nič manj kot pet funtov.
Pet funtov?
Kje pa naj bi dobila pet funtov?
Mora biti pa res bogata z mlekom, da je vredna pet funtov.
Da, gospa.
In, če ne boš dosegel te cene, kaj boš potem storil?
Na to pa še pomislil nisem.
To je vse kar imava.
Fižolčke? –Ne, ne smeva dati fižolčkov!
No, če misliš da morava.
Fižolčke v zameno za kravo?
Ne, fantič. To niso navadni fižolčki.
Te fižolčki, so čarobni.
Čarobni? Kako čarobni?
Povej mu.
Torej... –Ta čarovnija je neopisljiva. –Da.
Koliko fižolčkov? –Šest. Pet. –Pet.
Vsak je vreden vsaj en funt.
Bom lahko nekoč kravo kupil nazaj?
No... Verjetno. –Da.
Torej,
smo naredili dobro kupčijo.
Seveda. –Tukaj imaš. Tu je eden, dva,
tri, štiri, pet.
V redu, torej, srečno
in v veselje nama je bilo poslovati s tabo.
Nekega dne, te bom nazaj kupil.
Obljubim.
Vzemi kravo in pojdi domov.
Poskušala sem pomagati. Čarobni fižolčki?
Nimava razloga, verjeti v to čarovnijo. Ali bova razblinila ta urok s prevarami?
Nihče mu ne bi dal več za to žival.
Naredila sva mu uslugo. Sedaj ima vsaj nekaj hrane.
Pet fižolčkov? –Si želiš otroka ali ne? –Seveda si ga želim.
Imava eno možnost.
Ali ne vidiš tega? In, če nama ne uspe...
Nisem prepričan, da mi je očetovstvo pisano na kožo.
Zakaj bi to sploh rekel?
Zaradi mojega očeta. Nič mu nisi podoben!
Ne vem.
Če tega ne moreš narediti zase,
ali ne moreš tega storiti zame?
V redu, dobro. Ampak vzemi kravo in pojdi domov.
Jaz bom našel preostale stvari.
Sam.
Počakaj.
Rapunzel!
Spusti dol svoje lase!
Rapunzel?
Stara čarovnica je dala ime Rapunzel
otroku, ki ga je skrila in zaklenila v stolp brez vrat.
Ampak ni se zavedala,
da je dekletov čudoviti glas zbudil pozornost
postavnega princa.
Rapunzel.
Draga moja, čudovito izgledaš danes.
Hvala, mati.
Prinesla sem ti tvoje najljubše.
Borovnice.
Sveže iz vrta.
Ko se je mala deklica približevala babičinemu hrastu,
je bila presenečena, ko je videla odprta vrata.
O, joj.
Kako nelagodno se počutim.
Verjetno zaradi sladkarij.
Babica?
Pridi naprej, dragica.
Babica...
Izgledaš zelo čudno.
Kako velika ušesa imaš.
Da te bolje slišim,
draga moja.
In v enem zamahu,
je veliki, zlobni volk požrl malo deklico.
No, za oba je bil to požrešen dan.
Na pomoč! Spravite naju ven!
Ne morem verjeti, kaj sem pravkar storil.
Počakaj!
Ali nama ne boš pomagal odreti to pošast?
Ne, ne. Ne, hvala.
Kakšen lovec pa si?
Pek sem.
Počakaj malo, nikoli se nisem zahvalila! –Bolj previdna moraš biti, mlada dama.
Oprosti.
Bolj bi se morala zavedati.
Mati je dejala: "Samo naravnost"
Da ne bi zamudila ali se izgubila.
Morala bi upoštevati njen nasvet,
ampak zdel se je tako prijazen
in pokazal mi je stvari, mnogo lepih stvari
katerih nisem mislila raziskovati.
Bile so izven moje poti, zato si tja nisem upala.
Bila sem tako pazljiva.
Zanje mi nikoli ni bilo mar.
In počutila sem se razburljivo. No, razburljivo in prestrašeno.
Ko je dejal: "Kar naprej!" S tistim bolnim nasmeškom.
Kako naj bi vedela kaj pričakovati?
Ko je razgalil zobe, sem se resnično prestrašila.
No, razburila in prestrašila.
A zvabil me je blizu in me pogoltnil
dol po temni, ozki poti,
kjer ležijo skrivnosti katere nikoli nisem želela izvedeti.
O, joj!
In, ko se je že zdelo,
da je vse poznano za vedno izzvenelo,
sem na koncu temne poti zagledala babico.
In sva ležali v temi, dokler naju nisi osvobodil ti.
Nato si naju spustil na svetlobo
in zopet sva na začetku.
In sedaj vem stvari, mnoge vredne stvari
za katere nisem vedela prej.
Ne verjemi
v ogrinjalo in kapuco,
ker te ne bosta ščitila, kot bi te morala.
In bodi bolj previdna s tujci,
celo cvetlice imajo svoje nevarnosti
in četudi strašno je razburljivo,
prijazno se razlikuje od dobrega.
Gospod Pek, rešil si nama življenje.
Izvoli.
Si prepričana? –Da.
Mogoče mi bo babica naredila novega iz volčje kože.
Hvala.
Hvala!
Fuj!
Sedaj vem, naj te ne bo strah
babica ima prav, samo pripravljen moraš biti.
Ali ni lepo, vedeti veliko.
In nekatere stvari tudi,
ne.
Kako si lahko to storil?
Kakšen cepec pa zamenja celo kravo za par fižolov?
Ampak magični so. Gospod je rekel tako.
Jack, iztakni svojo glavo iz oblakov!
Mati, ne! –Pridi, pojdi notri!
Ti in tvoje ničvredne avanture! Se ne boš nikoli naučil?
Takoj v posteljo in brez večerje!
Fižolčki!
Na prvo noč festivala
se je Pepelki uresničila želja.
Princ je plesal samo z njo,
dokler se ni obrnil ona pa mu je pobegnila.
V to smer!
Hitro!
Najti moram tisto dekle.
Ste v redu gospodična? –Da.
Samo ujeti moram sapo.
Kako lepa obleka!
Ste bili na kraljevem festivalu?
Da.
Srečo imate.
Zakaj pa ste v gozdu ob tej uri?
V to smer!
Prosim, ne povejte jim, da sem tu.
O, moj Bog.
Ste morda videli mlado damo, v svečani obleki, ki je šla tod mimo?
Ne, gospod.
Če smem, gospod. Mislim, da jo vidim tamle!
Naprej!
Še nikoli nisem lagala kraljevi osebi.
Še nikoli nisem imela opravka s kraljevo osebo!
Hvala.
Če bi me princ iskal, se zagotovo ne bi skrivala.
No...
Kaj vas je prineslo sem,
in s kravo?
Am...
Moj mož je nekje v gozdu.
Poskuša uničiti urok.
Da.
Povejte mi, kakšen je bil princ?
On je zelo prijeten princ.
In?
In...
Ples je čudovit.
In?
In...
Ko sem vstopila, so trobentali.
In? Princ?
Aja, princ. –Da, princ. –Torej, on je visok.
Je to vse?
Sta plesala? Je šarmanten?
Pravijo, da je šarmanten.
Ničesar drugega nisva počela,le plesala.
Ja?
In? –In bila je lepa sprememba.
Ne, mislim princ. –Aja,Princ. –Ja, princ.
Za princa je šarmanten, tako se mi zdi.
Zdi?
Ne srečam veliko ljudi.
In vse je zelo čudno.
Ampak, zakaj bi ušla?
Ni bilo ravno tako kot sem pričakovala.
Kaj pa? Princi? Gradovi in lepe obleke?
Nimam izkušenj s temi stvarmi.
Ampak, jutri zvečer se boste vrnili na festival?
Da.
Ne.
Ne vem.
Ne veste?
Kaj vse bi dala, da bi bila v vaših copatih.
No, vaših čevljih.
Čistih kot zlato?
Domov moram. –Ne, počakajte. Potrebujem vaše čevlje!
Snežka!
Ena polnoč je mimo!
Že?
Pojdi po kravo!
Gospod Pek!
Sreča! Sreča, gospod!
Poglejte kaj imam jaz! Pet kosov zlata!
Kako imaš lahko ti pet kosov zlata?
Visoko na nebu so velikani.
Na nebu so visoki, strašni velikani.
Ko si visoko in gledaš navzdol na svet, ki si ga zapustil in stvari, ki jih poznaš,
je malce več kot kratek pogled dovolj, da spoznaš kako majhen pravzaprav si.
Ko si visoko, zgoraj in si sam s seboj
v svetu kakršnega še nikoli nisi videl.
Kjer je nebo svinec in zemlja kamen.
Lahko svobodno delaš vse kar ti po volji je.
Raziskuješ stvari, katere si nikoli nisi drznil,
ker ti vseeno je, ko tam kar na enkrat pojavi se
debel, visok, strašni velikan na hišnih vratih.
Velikan?
In debela, visoka, strašna gospa velikanka
pometa tla.
In te nahrani in ti nudi posteljo,
in stisne te k svojim velikim prsim.
In tako spoznaš stvari,
ki jih nisi nikoli prej poznal.
Ne preden si šel v nebo.
Šele, ko se spoprijateljiš in se zaveš, da je velika ampak se ne počutiš majhnega
nekdo, še večji od nje pride po hodniku
in te pogoltne za kosilo.
In tvoje srce je svinec, tvoj želodec pa kamen
in se resnično bojiš, ker si sam, in šele takrat pogrešaš stvari, ki si jih poznal,
in svet, ki ga zapustiš, in to, kar imaš. Ko je zabava končana, ukradeš in bežiš,
in ko plezaš navzdol in gledaš navzdol,
in svet, ki si ga poznal se ponovno veča in prikazuje.
Streha in hiša in tvoja mati pred vrati.
Streha,
hiša in svet na katerega nisi pomislil,
da bi ga sploh raziskal.
In ko pomisliš na vse stvari, ki si jih videl,
in si želiš, da bi lahko živel nekje vmes,
in si spet doma vendar drugačen kot prej.
Zaradi neba.
Na nebu so velikani.
Tam so veliki, visoki, grozni, krasni, strašni,
čudoviti velikani
na nebu.
Tukaj imate gospod. Pet zlatih kovancev.
Kje je moja Snežka?
Snežka je doma z mojo ženo.
Pojdiva do njiju. –Ne, počakaj.
Nisem prepričan, da jo hočem prodati. Rekel si, da jo lahko odkupim.
Hočeš več denarja? –Ne, Ne.
Obdrži, grem po več denarja.
Splezal bom nazaj, po fižolovem steblu. Počakaj!
Počakaj! Počakaj!
Počakaj!
Počakaj! Počakaj!
Rekel sem, počakaj!
Kaj pa ti delaš tukaj?
Torej...
Vidim, da imaš ogrinjalo! Da, ogrinjalo imam. Samo še dve stvari.
Tri. –Dve, imava ogrinjalo in kravo.
Ogrinjalo imaš!
Kaj si storila s kravo?
Pobegnila je. –Kaj?
Še doma nisem dosegla. Vso noč sem jo iskala.
Kako si lahko?
Lahko pa je enostavno pobegnila stran od tebe.
Ja, ampak ni. –Ja, lahko pa bi. Ampak ni. –Lahko pa bi!
Ampak ni!
Koga briga?
Krava je izginila! Najdita jo! Najdita jo!
Ravno odpravljava se,
ampak, imava tole.
Proč od mene s tem, tepec!
Ne smem se ga dotakniti! Se ne spomniš?
Seveda. Pozabil sem.
Jutri, do polnoči, mi prinesita stvari
ali pa tisti otrok, katerega si želita, ne bo ugledal luči sveta!
Ta ženska mi res ni všeč.
Oprosti, ker sem izgubila kravo.
Ne bi smel vpiti nate.
Boš šla nazaj v vas?
Naredil bom tako, da bo prav.
In bova živela naprej življenje.
Brez čarovnic ali zaostalih dečkov
ali lačnih deklic.
Boš šla?
Prosim.
Pojdi.
Dobri brat! –Sem se že spraševal kaj si šel.
Celo noč sem jo iskal. –Jo?
Tisto lepotico, s katero sem plesal ves večer.
Kam pa je šla? Izginila je,
Kot lahka jutranja megla.
Je bila lepa? –Najlepša.
O tem nisem prepričan.
Priznati moram, da sem tudi jaz našel lepo mladenko.
Živi tukaj, v gozdu.
V gozdu? –Da!
Na vrhu visokega stolpa, brez vrat ali stopnic.
Kje?
Nekaj kilometrov proti vzhodu,
za zelenim gričem zraven goščave vrtnic.
In kako greš na obisk?
Stojim pod stolpom
"Rapunzel! Rapunzel, spusti mi dol svoje lase!"
In spusti svoje dolge,
čudovite lase,
bolj rumene od koruze,
po katerih splezam.
Rapunzel?
–Da.
Kakšno ime pa je to? Ti šaljivec!
Še nikoli nisem slišal za takšno ime.
Resnico govorim!
Prav toliko je resnična, kot tvoja deklina. –Deklina, ki beži pred princem?
Nobena ne bi bežala pred nama.
Ampak ena beži.
Sem jo morda užalil? Ali ji pokazal prezir?
Zakaj beži pred mano?
Če sem jo izgubil, kako naj dobim nazaj srce,
katerega mi je vzela?
Trpljenje
Bolj kot je mogoče opisati.
Ko tisto kar hočeš,
ni v tvojem dosegu.
Visoko v stolpu
vse dneve sedi,
si ureja lase.
Vedno dobre volje in pogosto prepeva.
Veselje je v zraku.
Trpljenje
Bolj boleče, kot je tvoje.
Ko veš, da bi odšla s teboj,
če bi tam le bila vrata.
Trpljenje
Trpljenje, ki ga povzročajo.
Zakaj je tako zanimivo
in tako utrudljivo
tisto česar nimaš?
Morda nisem dovzeten,
pameten, vljuden, uvideven,
strasten, očarljiv in prijazen v enaki meri kot sem čeden.
In prestolonaslednik?
Ti si vse, kar si dekleta lahko želijo.
Torej, zakaj ne? –Misliš da vem?
Dekle je verjetno noro.
Ti ne veš ničesar o norosti.
Dokler ne plezaš po njenih laseh in jo gledaš navzgor
in se ji približuješ. Vse to, medtem ko poslušaš njen glas
Trpljenje –Nesreča. –Gorje.
Čeprav drugačno za oba.
Vedno si deset korakov v zaostanku,
vedno deset čevljev pregloboko
in ona preprosto ni dosegljiva.
Trpljenje
Ki lahko zareže kot nož.
Moram jo imeti
za ženo.
Rapunzel, Rapunzel.
Spusti dol svoje lase zame.
Si to ti ob tej uri, moj princ?
Da.
Oprosti mi.
Medtem, ko je pekova žena bežala proč od stolpa,
se je druga noč festivala spreobrnila v pravi kaos...
Stop!
...ko je Pepelka, zopet pobegnila princu.
Kaj pa počneš? –Oprosti, potrebujem tvoj čevelj.
Tukaj jo vidim!
Kdo je? In kam je pobegnila?
Ne bi vedela, gospod.
Ne imej me za norca, ženska.
Ne, za vas sem jo hotela pridržati.
Sam lahko ujamem dekle, hvala. –Da, seveda.
Izgubile so se sledi, visočanstvo. –Kaj pa čakate?
Poskusite jo najti. Pojdite!
Gozdovi so lahko nevaren kraj.
Naprej!
Upam, da tiste suhljadi jutri ne bo na plesu.
Mislim, kdo je sploh bilo tisto dekle?
Prosim, če bi bile tako prijazne,
bi lahko primerjale ta strok koruze z vašimi lasmi?
Ti divjak!
Baraba! Ostuden je!
Snežka!
Mislil sem, da boš šla domov! –Ti si!
Kravo imaš! Ja, kravo imam. –Imava dve stvari.
Ne, tri. –Dve.
Tri! Primerjaj tole s koruzo.
Kje si jih našla? –Izpulila sem jih dekletu iz stolpa.
Tri! –Tri. –In skoraj sem dobila četrto, ampak je pobegnila.
Še en dan nama je ostal. Zagotovo lahko najdeva čevelj do takrat.
Midva? Mi boš dovoli ostati?
Verjetno sva potrebna dva, da dobiva tega otroka.
Spremenil si se. Bolj drzen si.
V gozdu si drugačen.
Bolj siguren. Bolj odprt.
Vodiš naju skozi gozd,
če bi le lahko videl,
da si drugačen kot na začetku.
Da si veliko bolj odkritosrčen
kot si včasih bil.
Potrebna sta dva. Mislil sem, da je eden dovolj, a to ni res.
Potrebna sva dva. Prav imaš.
Ko je bila pot naporna si bila potrebna ti.
Potrebna sva dva. Potrebna je skrb.
Potrebno je potrpljenje, in strah, in obup za spremembo.
Čeprav prisežeš, da se boš spremenil.
Kdo lahko reče, da si v resnici se?
Potrebna sta dva.
Spremenil si se.
Saj kar dehtiš. Nekaj je v gozdnem vzdušju.
Ne samo v preživetju.
Saj kar cvetiš v gozdu.
Doma se bojim,
da bova ostala enaka za vedno
in potem, tu zunaj...
Si strasten, očarljiv, pozoren, preudaren.
Potreben je en.
Za začetek, a, ko začneš,
sta potrebna dva, če ne je dolgčas
in kar je potrebno narediti, lahko narediš,
če sva v godlji dva.
Upam si,
ker se naju počasi zavedam.
In midva, kot par
sva vsak en del... celote, ki je tu.
Spremenila sva se. Saj sva tujca, ki sta se srečala v gozdu.
Koga brigajo nevarnosti?
Saj dobro veva, da bova prišla skozi gozd.
In ko prideva skozi
upajva, da bodo spremembe trajale.
Ko prideva čez gozd
čez čarovnice, čevlje in ogrinjala.
Samo midva, čez laži.
Varno doma, s svojo čudovito nagrado.
Samo peščica nas bo. Potrebno je zaupanje,
potrebno je samo še malo in sva opravila.
Hočeva štiri, imela sva nič. Imava tri. Potrebujeva le eno.
Potrebna sta dva.
Ustavi se! Ustavi se, moje jajce!
Čudovito! Moja Snežka!
Tako sem te pogrešal! Kje si dobil to?
Od velikanove kure. Zlato jajce! Še nikoli nisem videla zlatega jajca.
In lahko ga obdržiš, skupaj s petimi zlatimi kovanci. –Kakšnimi kovanci?
Sedaj, bom vzel kravo. –Ne! Ne želim je prodati.
Vzel si pet kovancev. –Nisem, dal si jih. –Rekel si, za kravo! –Kje so kovanci?
Nikoli nisem rekel, da lahko. Rekel sem, mogoče.
Vzel bi denar namesto otroka? Ne, ne, ne, nisem tako mislil. Ni bilo tako.
Nisem kupčeval z njim. Kako si lahko tak? –Vse se je zgodilo na hitro. Snežka!
Snežka je mrtva. –Kaj?
Dve noči sta mimo!
Ko se je začelo svitati, sta imela pek in njegova žena le še en dan časa,
za uničenje uroka.
Rapunzelin princ,
pa se je zopet vrnil na prepovedani stolp.
Ne! Slaba ideja!
Si v redu?
Ja, dobro sem, dobro.
Kaj sem ti zabičala? Otroci morajo poslušati.
Ne, prosim!
Česa ne bi smela? Otroci morajo videti
Ne!
In se učiti
Zakaj ne moreš ubogati?
Otroci morajo ubogati.
Kdo sem ti jaz?
Kakšna naj bi jaz bila?
Lepa kakor princ?
Ampak sem stara in grda.
V sramoto sem ti –Ne!
Sramuješ se me. –Ne!
Sram te je.
Ti ne razumeš.
Nisem več otrok. Želim si videti svet.
Ali ne veš, kaj je tam zunaj v svetu?
Nekdo te mora zaščititi pred tem svetom.
Ostani z mano.
Princi čakajo tam zunaj, da to je res.
Princi da, ampak volkovi in ljudje tudi.
Ostani doma.
Saj sem jaz doma.
Kdo tam zunaj... Bi te
ljubil bolj kot te ljubim jaz?
Kaj je tam zunaj
Česar ti jaz ne morem priskrbeti?
Ostani z mano.
Svet je divji in temen.
Ostani otrok
dokler si še lahko otrok.
Z mano.
Nudim ti zaščito
in ti me ne ubogaš.
Ne.
Tvoj princ ne bo nikoli več ugledal tvoje lepote.
Nikoli več ne bo ničesar ugledal.
Kaj si mu naredila?
Ni pomembno,
ker kamor greš ti,
te ne bo nihče več videl!
Ne! Ne!
Ne!
Pozdravljena. Lepo ogrinjalo. Stran od ogrinjala, ali pa te razkosam!
Nočem ga.
Kje si ga dobila? –Babica mi ga je naredila
iz volka, ki naju je napadel.
In dala mi je ta čudovit nož za obrambo.
Poglej kaj imam jaz. Zlato jajce. –Kje pa si dobil to jajce?
V kraljestvu velikanov sem ukradel kuro, ki leže zlata jajca.
Ne verjamem ti.
Res je, in morala bi videti velikanovo Harpo.
Igra najlepše melodije brez, da se je dotakneš.
Seveda. Zakaj ne greš v to kraljestvo prav zdaj,
jo prineseš nazaj in mi jo pokažeš!
Lahko bi. –Ne, pa ne bi.
Lahko bi! Ne bi, gospod lažnivec!
Nisem lažnivec. Dobil bom tisto Harpo, boš videla!
Jack je vzel dekličin izziv resno
in še preden se je zavedal,
je že bežal pred velikanom.
Prinesi nazaj mojo Harpo!
Zmlel ti bom kosti!
Nimava več veliko časa. –Ne vem kje začeti.
Lahko začneš z nakupom nove krave z denarjem, ki si ga vzel dečku.
Dobro, v redu in kje naj dobim kravo?
Pojdi v sosednjo vas. Tam jo boš dobil. –V redu, in kaj boš ti naredila?
Dobila bom čevelj. –Rumeni čevelj? –Zlati čevelj!
Zlati čevelj, točno. –Kje ga boš pa našla?
Prejšnje noči, sem spoznala dekle z zlatimi čeveljci.
Meniš, da lahko dobiš enega? –V to sem prepričana.
Počakaj. –Zakaj se vedno ločujeva?
Ker se morava, če hočeva ostati skupaj.
Kaj?
Celotno kraljestvo se je streslo,
ko se je podrlo fižolovo steblo
in ubilo velikana.
Kar pa se tiče neodločne Pepelke,
ona je pobegnila pred princem.
Spet.
Za njo!
On je pa res pameten princ.
On se pripravi.
Vedel je, da mu bom tudi tokrat ušla.
Po stopnicah je polil smolo.
In me nenadoma ujel.
No, to pomeni, da mu je mar.
To je več kot hudobija.
Bolje, da se ustavim in zadiham.
Medtem, ko sem tu prilepljena na stopnice palače.
V redu, kaj hočeš?
Odločiti se moram.
Zakaj ne bi počakala, da me ujamejo?
Naj to storim? Kaj bi bil njegov odziv?
Ampak kaj, če bi izvedel kdo sem, saj vem, nisem tisto kar on misli, da hoče.
Po drugi strani pa, kaj če sem?
Kaj je princ pričakoval?
Kako naj vem, kdo sem, dokler ne izvem
kaj hočem? Jaz pa ne! Za katero pot se odločiti?
Za tisto, kjer sem varna, skrita in takšna kot sem in kjer gre vse narobe...
Ali za tisto, kjer je vse izvrstno a čutim, da sem ne spadam.
In ne glede na izbiro, izbrati moram hitro,
ker sem se začela lepiti na stopnice te palače.
To je moja prva velika odločitev.
To ni lahka odločitev.
Priti na ples je precej razburljivo
in ko si tam, je tudi strašljivo.
In zabavno je zavajati, če veš, da lahko pobegneš.
A biti moram pazljiva,
saj je vse je na kocki, a dovolj sem zavlačevala,
ker še vedno stojim prilepljena tu v tej godlji na stopnicah.
Bolje, da pobegnem domov
in se izognem srečanju.
Ampak doma jim je vseeno, bolje bi mi bilo tam
kjer ni nič na izbiro
in nič za izgubiti.
Zato bom pobrala čevlje.
Počakaj, če dobro premislim.
Lahko se izognem soočenju,
saj sedaj vem kaj je moja odločitev. Ta pa je, da se sploh ne odločim.
Pustila mu bom le namig.
Na primer.
Ta čevelj.
In potem, bom videla kaj bo storil.
Sedaj ne bom jaz tista, ki je obtičala v čevlju, ampak bo on!
V tej godlji.
V tej brozgi.
Nekaj pa sem se tudi naučila.
Nekaj česar še nisem vedela.
Na stopnicah palače.
Za mano! Hitro možje!
Ne sme nam pobegniti!
Ples je končan. Odslovite goste.
In princesa?
Z enim čevljem, ne bo šla daleč.
Ne približuj se mi! –Prosim, ustavite se.
Prisluhnite mi. Že enkrat prej ste me napadli. –Nisem vas napadla...
Napadla sem vaš čevelj. Potrebujem ga.
Poglejte, dam vam magični fižolček v zameno.
Magični fižolček? –Da.
Nesmisel! –Ne!
Počakajte, prosim! Nimam veliko časa!
Potrebujem Vač čevelj, da lahko dobim otroka.
To nima nobenega smisla!
Ali ima smisel, da bežite pred princem?
Ustavi se! Ustavi se! –Oditi moram!
Vzemite moje čevlje, hitreje boste tekli.
Izvolite. –Hvala! –Ustavi se!
Hvala, hvala.
Kaj imaš v rokah?
Ničesar. Moj je.
Laž vas bo stala življenja.
Ni mi mar, če me stane življenja, samo pojdi stran!
Plačala boš za to!
Ne! Visočanstvo, uspelo mi je dobiti še drug čevelj.
Prosim, dobri princ, pustite mi obdržati čevelj
in vse se bo dobro končalo.
Stopi nazaj, kmetica!
Naredi kot veli, Steward! Samo enega potrebujemo.
Hvala. Takoj moramo začeti z iskanjem dekleta, ki ji pristoji ta čevelj.
To noč? –Še to noč! Gremo!
Naprej!
In v svoji ihti, Pekova žena ni opazila,
da iz tal raste še eno fižolovo steblo.
Naznanjamo, da bo njegovo visočanstvo
to noč obiskal vsako hišo v tej vasi.
Vsem mladenkam je ukazano,
da ostanejo doma do kraljevega prihoda.
Odprite vrata.
Njegovo visočanstvo se približuje.
Princ želi videti vsa mlada dekleta, ki živijo v tej hiši.
Vse mladenke,
pripravite se na srečanje s princem.
Ko je princ nestrpno čakal,
je mačeha vzela stvari
in Florindanino nogo v svoje roke.
Previdno, moj prst. –Dragica, vem.
Kaj bomo storile? –Moral bo iti.
Ko boš njegova nevesta, se boš peljala ali sedela.
Hoditi pa ti sploh ne bo treba.
Brez enega prsta, je Florinda zajahala kraljevega konja
brez da bi opazila kri, ki je kapljala iz čevlja.
Lucinda je bila naslednja.
Zakaj mi ni prav? Dragica, pri miru bodi.
Odrezale bomo peto in bo kot ulit.
In, ko boš njegova žena boš imela takšno življenje,
da ti ne bo treba sploh hoditi.
Brez pete, se je Lucinda trudila prikriti bolečino.
Kot ulit je, vaše visočanstvo.
Ali nimate drugih hčera?
Samo pritlikavo babnico,
katero je zapustil njen pokojni oče.
Ampak, se ne more pokazati.
Preveč je umazana.
Te čudovite oči bi prepoznal kjerkoli.
Ti.
Ti si moja prava nevesta.
Priklonita se. Priklonita se.
Kot kazen za njuno okrutnost,
so pepelkine ptičice poletele nad njeni polsestri
in jima izkljuvale oči.
Rapunzel pa,
je čarovnica izgnala v močvirje.
V temne globine gozda.
Rapunzel?
Rapunzel!
Dragi?
Dragi!
Tukaj sem!
Rapunzel?
Rapunzel!
Si to ti?
Slep sem, ne vidim te.
Kako ti je lahko to storila?
Rapunzel?
Kaj?
Lahko te vidim.
Tvoji lase!
Všeč so mi.
Pridi.
Nimava veliko časa.
Pridi! –Našla sem te!
Kravo si dobil! –In ti si dobila čevelj!
Vse štiri imava! –Da, vse štiri stvari imava!
Vidim kravo.
Vidim čevelj. –Da.
In ogrinjalo rdeče kot kri.
In lase rumene kot koruza. –Vse štiri imava!
Počakaj malo. Ta krava ni videti bela kot mleko.
Seveda je. –Seveda je, daj no.
Mora biti.
Ta krava je posuta z moko!
Nisi dobil prave bele krave?
Imela sva kravo belo kot mleko. Resnično, imela sva jo!
Kje pa je potem? –Poginila je!
In mislila sva, da potrebuješ živo kravo.
Seveda potrebujem živo kravo!
Torej, pokažita mi mrtvo kravo. Oživela jo bom.
Pojdimo!
Da, v redu! V to smer, tam je!
Jack!
Tukaj si! Na smrt me je skrbelo!
Na vrtu imava mrtvega velikana!
Res?
Saj vendar veš!
Lahko bi te zdrobil!
Ampak mati, poglej!
Čudovita harfa!
Preveč si ukradel!
Lahko bi se ubil pri plezanju tiste rastline!
Pridita, hitro! Zakopala sva jo pod listje.
Tukaj, tukaj, tukaj je!
Kaj se dogaja? –Snežko bo oživela.
Lahko to stori? –Čarovnica je, stori lahko vse.
Stopite nazaj.
Snežka, živa si! Ne morem verjeti!
Skoraj je polnoč! –Tišina!
Kravo nahranite s stvarmi.
Kaj?
Slišala si me! Daj stvari kravi, da jih poje.
– Resno? – Samo poizkusi.
Napolni čašo z mlekom.
Bom jaz. Samo meni da mleko.
Priden fant.
Stisni, prijateljica. Saj zmoreš.
Ne deluje!
Kaj?
Napačne sestavine.
Pozabita na vajinega otroka.
Ne, ne, ne! Sledila sva tvojim navodilom.
Prvič, krava je bela kot mleko.
Je res? –Je. Drugič, ogrinjalo je bilo rdeče kot kri.
Da. –Tretjič, bil je tudi čevelj.
In četrtič, primerjal sem lase s to koruzo!
Pocukala sem jih mladenki iz stolpa.
Kaj si?
Kaj si počela tam? –Nič, samo mimo sem šla.
Dotaknila sem se tistih las!
Povedala sem vama, da se ne smem dotakniti sestavin!
Kako naj bi midva...
Koruza! Koruza! –Kaj?
Uporabite svilnate koruzne lase!
Da, potegni jih iz stroka. –Da!
Daj jih kravi. Hitro!
Deluje! Mleko daje!
Končno!
To je bilo pa hitro!
In vsega je bilo mimo.
Vse kar je bilo narobe, je bilo sedaj končno prav.
Čarovnici je uspelo izničiti materin urok.
Pepelka je končno prenehala bežati pred princem.
Jack je dobil nazaj svojo ljubljeno kravo
in njegova mati je lahko nosila le najimenitnejša oblačila.
Pek in njegova žena sta postala ponosna starša
čudovitemu dečku.
Hvala za čevelj!
Pozor!
Pozdravimo mladoporočenca medtem, ko stopata...
In tako, je bilo kraljestvo polno radosti,
tistih, ki so si jo zaslužili.
In tako naj bi živeli, srečno do konca dni...
Jack!
Rapunzel!
Pozor! Pozor! –Rapunzel!
Brez panike!
Jack!
Kraljevi princ želi nagovoriti svoje ljudstvo.
Pozor!
Ne skrbite.
Bil je le potres
v oddaljenem kvadrantu kraljestva.
Ne bojte se.
Osebno bom raziskal to nevšečnost.
Vsi se vrnite v svoje vasi
in v svoja življenja.
A, ko so se vračali domov skozi gozd,
so bile stare poti uničene.
In njihova življenja so se nepričakovano spremenila.
Pazi, tukaj.
Prepričan sem, da je to pot domov.
Vse je tako drugačno.
Poglej.
Živjo, deklica.
Pozdravljen, gospod Pek.
Si v redu?
Kaj pa počneš tukaj s kovčkom?
Preselila se bom k babici.
Naša vas se je zrušila in mame nisem več našla.
In sedaj ne najdem babičine koče.
Kako to misliš? –Šla sem vzdolž globeli, ampak nisem prepoznala poti.
Ker je pot izginila!
Kje je? Kje je babica? V redu. V redu je. –Pomiri se.
Pomagala ti bova najti babičino kočo brez poti.
Bi ga prijel za nekaj trenutkov?
Res? –Da.
Šla boš z nama. Zakaj vedno joče, ko ga jaz držim?
Ne drži ga kot, da je iz stekla.
Mene noče. Svojo mamo hoče.
Ves čas pa tudi ne morem skrbeti zanj.
Zanj bom skrbel, ko bo starejši.
Glejte kam stopate, pazite na glave.
Kdo pa je tam?
To je Steward in kraljeva družina.
Pozdravljeni.
Kaj je pa vas prineslo v gozd? Kraljeva poslopja so bila uničena.
Ne! Kraljestvo je bilo napadeno.
Kaj bo pa kraljeva družina storila?
Kako naj jaz vem? Jaz se ne zavezujem, samo grem.
Bolje je, da gremo nazaj v vas. Deklico bova vzela s seboj.
Z nama greš, vse bo v redu. Z nama greš, v redu?
O, moj Bog.
Velikan je!
Velikanska ženska!
Kje je fantič, ki je ubil mojega moža?
Tu ni nobenega fantiča! –Nismo ga videli!
Našli ga bomo, takoj!
Tukaj počakajte!
Ti si uničila našo hišo in ne potres!
In kdo je uničil mojo hišo?
Hočem ga!
Bi morda želeli slepo dekle v zameno?
Kako si drzneš? Dečka hoče!
Jack!
Je kdo videl Jacka? Spet je ušel.
Ste morda videli Jacka? Kaj?
Tudi ona ga išče.
Predajte mi ga!
Jack je le fantič!
Nisva imela niti za hrano,
zato je prodal kravo za nekaj magičnih fižolčkov.
Fantiča! Hočem fantiča!
Pusti mojega sina pri miru!
Čakam!
Utihni ženska, ali pa nas boš vse pobila!
Utihni vendar! Stopicaš po našem kraljestvu v svojih velikih coklih...
Ne jezi velikana! vse uničiš na svoji poti!
Ne jezimo velikanke. –Samo velik nasilnež si!
Sina bom skrila tako, da ga nikoli ne boš našla!
Nikoli več ne boš... –Pojdi nazaj ženska!
Fant se skriva v zvoniku! Tam ga boš našla! –Da!
Res je! –Da! –Da, tam smo ga videle!
In če ga ni, se bom zvečer vrnila
in vas našla.
Vse vas!
Si v redu? –Poglej.
Kaj si ji storil? –Kaj?
Nisem je hotel raniti.
Samo dobro sem hotel.
Če hočemo to prebroditi,
bomo morali držati skupaj.
Nekateri so se sposobni bojevati z velikani.
Drugi pač ne.
Jaz ne zmorem.
Če vam nisem v pomoč, se bom skrila.
Pojdimo.
Vse se bo dobro izšlo.
Ali pa tudi ne.
Pridite.
Ne vem, kam mislijo da gredo.
Velikan je uničil že celo vas.
Edino kar je ostalo od mojega vrta so te fižolčki.
Kaj bomo sedaj storili?
Nimamo druge izbire. Najdite dečka in ji ga predajte.
Ampak, če ji ga predamo ga bo ubila!
In, če ji ga ne, bo pobila pol kraljestva!
Ne smemo ga predati!
Ne bomo ga. V redu je.
Obljubiš? –Obljubim.
Samo počivaj.
Rapunzel?
Rapunzel!
Na varnem si! –Hvala Bogu!
Kdo si ti?
Seveda se me spomniš.
Seveda, ne prepoznaš me. –Mati?
To je moja prava podoba, draga.
Sedaj se ti ni treba sramovati.
Ampak moraš z menoj. Velikan je v bližini. –Draga moja!
Si v redu? Zakaj si zbežala? –Prestrašila sem se.
Pridi z menoj. –Ne, ne, ne! Ne gre s teboj. Z mano boš šla.
Ne grem s tabo.
Potem nimam druge izbire.
Ne!
O, moj Bog. –Počakaj.
Ti si tista, ki me je oslepila.
In zaprla si me v stolp.
Da bi te zaščitila! In me izgnala na otok sredi močvirja!
Poskušala sem biti dobra mati.
Rapunzel, ne!
Z njim ne boš nikoli varna!
Odpelji me stran. –Ne!
Ali ne razumeš? Nikoli več te nočem videti! Nikoli!
Ampak Rapunzel, velikan!
Ni pomembno kar govoriš.
Otroci ne bodo poslušali.
Ni pomembno kaj vse veš.
Otroci se nočejo
naučiti.
Tudi, če jih vodiš po poti
te še vedno ne poslušajo.
Otroci le prerastejo
iz nečesa kar ljubiš,
v tisto kar izgubiš.
Jack!
–Jack!
Jack!
Jack, kje si?
Jack!
Nikoli ga ne bomo našli.
Razpršiva se. Možnosti bodo boljše.
Ne bom te pustil same. –V redu bom.
Kaj, če se izgubiva? Štela bova svoje korake.
Tudi jaz bom šla! –Ne. Veš kaj?
Ti boš ostala točno tu, z otrokom.
Midva pa bova takoj nazaj.
Pustila bi najinega otroka z njo?
Saj spi. Z deklico bo varen.
Sposobna sem čuvati dojenčka.
Vidiš?
Kaj, če pride velikan? –Kaj če, kaj če!
500 korakov. Pojdi.
Ena, dva, tri... –Počakaj, počakaj, počakaj!
Izvoli.
Naj ti dam šal.
Nočem, da ti je hladno.
Prav.
Ena, dva, tri, štiri, pet...
Jack! –Šest, sedem, osem,
devet, deset...
Jack!
167, 168, 169, 170, 171,
172, 173, 174...
Pozdravljeni, vaše visočanstvo.
Pozdravljena.
Pozdravljeni, še enkrat.
Nekoč, sva se že srečala.
Da, seveda.
Da.
Verjetno ste tu, da pokončate velikana.
Velikana? –Da.
Niste slišali? Velikana imamo tu nekje
in ne potres.
Seveda.
Velikana.
V bistvu je velikanka.
Kar je zelo nenavadno.
Bi si mislil.
In zakaj si sama v gozdu?
No, prišla sem z možem.
In midva sva...
To je dolga zgodba je.
In on ti pusti, da se sama sprehajaš po gozdu?
V bistvu, mi ne. Bila je moja odločitev.
Kako pogumno.
Pogumno? –Da.
V gozdu se lahko zgodi karkoli.
Te smem poljubiti?
Kmalu naju lahko zdrobi.
Naj se ti ne mudi.
To je absurdno. Kaj sploh delam tukaj?
V napačni zgodbi sem!
Počakajte, ne smeva! Princeso imate!
No, da imam jo. –In jaz imam Peka.
Seveda.
Prav imaš. Kako nespametno.
Neumnosti se lahko zgodijo v gozdu.
Še enkrat, prosim.
Naj se tvoja oklevanja umirijo.
Vsak trenutek, dolg ali kratek je vseeno le trenutek.
Užij ta trenutek, saj nebo lahko pade vsak trenutek.
Ampak to ni prav!
Prav in narobe nimata pomena v gozdu.
Samo občutja.
Bodiva v trenutku brez sramu.
Življenje je pogosto grenko
verjetno ti že veš, saj si kmetica.
Najbolje, da si vzameva ta trenutek
kot darilo v trenutku.
476, 477,
478, 479, 480.
481, 482, 483...
Oprostite gospa. Ste morda tod videli dečka? Ste morda?
Približno tako visok je.
Oprostite, sem vam lahko na uslugo?
Drevo je padlo.
Materin grob je uničen.
Žal mi je.
Ne smem se pritoževati.
Prepričana sem, da so bili drugi bolj oškodovani v potresu.
Ne, ne to ni bil potres.
Velikan ustrahuje naše kraljestvo.
Potem sem prepričana, da ga bo princ pokončal.
Princ?
On brez dvoma, nekje zapeljuje kakšno mladenko.
Kako? Izgledaš kot princesa, ampak umazana.
O joj! Saj si princesa... Iskreno, nisem vas prepoznal.
Ne, ne. Prosim, vstani. Tukaj nisem princesa.
Zamaskirati sem se morala. Ne dovolijo mi zapustiti palače brez spremstva.
Če želite, greste lahko z mano.
Z mano boste varni.
Hvala.
Semkaj. Moja žena je tu nekje.
Odločila sva se, da greva 500 korakov vsak v svojo smer...
–Zapustiti te moram.
Sedaj moram oditi, da pokončam velikana.
Ne bom te pozabil.
In tvojega poguma v gozdu tudi ne.
In kako sime oživela.
Kaj pa je bilo to?
Sem bila to jaz? Je bil to on?
Me je princ res poljubil?
In poljubljal? In poljubljal?
In sem ga poljubila nazaj?
Je bilo to narobe? Sem morda nora?
Je to vse? Ali me pogreša?
Se me je nenadoma naveličal?
Zbudi se, nehaj sanjati, nehaj poplesavati po gozdu.
Saj se mi ni samo zdelo! Kaj je v tem gozdu?
Nazaj v realnost in k pameti, nazaj k otroku, nazaj k možu.
Nihče ne živi v gozdu.
Tu so zaobljube, so vezi,
so potrebe, so pravila,
so prepovedi in zapovedi.
Zakaj pa ne bi oboje?
Če si pametna, imaš odgovor.
Imaš otroka za toplino, in Peka za kruh,
in princa za karkoli drugega.
Nikoli!
To so te gozdovi.
Tu so dejstva, poišči dečka pojdi nazaj, ustavi velikana.
Samo pojdi ven iz teh gozdov.
Je bil to on? Da bil je. Se mi je le zdelo? Ne ni bil.
Bil je samo trik gozdov.
Samo trenutek.
En nenavaden, mimoidoči trenutek.
Mora vedno biti manj ali več?
Običajno ali odlično?
Je vedno "ali"? In nikoli "ter"?
Zato pa so tu gozdovi.
Za tiste trenutke v gozdu.
Če bi življenje bili le trenutki
tudi slabi sem ter tja.
Če bi le življenje bili le trenutki
potem se sploh ne bi zavedal, da živiš.
Najprej čarovnica, potem otrok nato princ in potem trenutek.
Kdo bi sploh lahko živel v gozdovih?
In da dobiš, kar želiš le za trenutek.
To so nevarni gozdovi.
Naj trenutek gre.
Tega ne pozabi niti za trenutek.
Samo zapomni si, da si imel "ter",
ko se vrneš k "ali"
To pa naredi "ter" pomembnejšega kot prej
Sedaj razumem
In čas je, da zapustim ta gozd
Katera je že prava pot?
172, 173, 174, 175...
172, 173, 174...
Vrniti bi se že morala. Ne bi se zgubila.
Prepričana sem, da bo kmalu nazaj.
Šel jo bom iskat. Boš...?
Poglej koga sem našla. –Poškodovala me boš!
Pusti ga! Izpustila ga bom, ko ga predam velikanki.
Pusti ga pri miru!
Pojdi stran od njega! Dovolj! Dovolj! Rekel sem dovolj!
Kje si našel to?
Žal mi je, gospod.
Ženin je.
Žal mi je. Našel sem jo. Bila je na dnu globeli.
Kaj hočeš povedati?
Kako grozno.
Ne.
Ne!
To je moja krivda.
Ne bi je smel pustiti, da gre sama naokrog.
Moral bi jo prepričati, da ostane z mano.
Kesanje te ne bo pripeljalo nikamor.
Moja žena je mrtva! –Zbudi se!
Ko si mrtev, si mrtev.
Čas je da odpeljemo dečka do velikana, preden vsi umremo.
Pojdi stran od njega! Nimamo časa za mehkužnost!
Šel bo k velikanki in jaz ga bom odpeljala!
Da! Da, on je vsega kriv!
Zaradi tebe se okrog potika velikan in je moja žena mrtva!
Ampak krivda ni moja,ti si mi dal tisti fižol
Prepričal si me, da sem kravo zamenjal za fižol.
In brez tistega fižola tudi stebla ne bi bilo.
Po katerem sem priplezal do velikanov.
Počakaj malo. Magični fižolčki za staro kravo.
Za katero si se moral zlagati, da si jo sploh prodal.
So mar bili brez vrednosti? So bili predragi?
In povej nam kdo te je prepričal, da pokradeš zlato. Vidiš, ti si kriv –Ne!
Da, ti si kriv –Ne! –Ja pa si. –Nisem!
Res je. –Počakaj malo! Zlato sem ukradel zato, da bi kravo dobil nazaj.
Torej, ti si kriv! Da! –Nisem, ne.
Obdržal bi fižol, a hiša je bila uročena. Ona je potrebovala kravo za uničit urok.
Kriv je njegov oče, da sem hišo uročila
in zato je hiša sploh uročena.
Potem je krivda njegova! On je kriv. –Ne!
Ja, pa je! Po moje. –Počakajte trenutek!
Posekal sem steblo fižola. Da, to je res.
Torej kako je brez stebla
ta velikan sploh prišel dol?
Kako že? S čim? Da. –Kako?
Kdo je imel zadnji fižol? Zadnji fižol? – Zadnji fižol?
Pospravil si zadnji fižol. –Nisem, ali pač? Torej, ti si kriv!
Ne, nisem, dal sem ga ženi. –Torej, je kriva ona! –Ne ni. –Kdo pa je? –Počakajte!
Izmenjala je fižol, da bi dobila tvoj čevelj.
Zato si ti tista, ki ve kaj se je zgodilo s fižolom.
Misliš tisti star fižol katerega je žena... O, joj!
A jaz sem ga zavrgla... Jaz, ne vem!
Ti si kriva –Ampak... Ona je kriva – Ampak...
In krivda sploh ni moja! Ampak kaj?
Če ti ne bi šel ponovno gor! Bila sva revna.
In požrešna. Si res rabil tisto kuro?
Vzel sem jo za mamo. Torej, je ona kriva.
Da, kaj pa harfa? –Harfa, da!
Ona me je izzivala! –Izzivala sem te?
Rekla si, da se bojim! – Jaz?
Zato me je izzvala! – Ne, pa nisem! Torej, si ti kriva!
Trenutek, –Če ga ne bi izzivala bi pustil Harpo pri miru.
Če ne bi zavrgla fižola...
Če jih ne bi ona pridelala... Če jih ne bi ti pridelala...
Ti si jih pridelala! –Ti si kriva!
Ti si kriva, ti si tista! Krivda je tvoja!
To je zadnja polnoč.
Zadnja želja.
To je zadnja polnoč.
Kmalu bo konec. Pravi konec.
Si se malo zlagal?
Si ukradel malo zlata?
Si prekršila obljubo?
Si?
Si morala dobiti princa?
Si moral dobiti kravo?
Si moral uresničiti željo ni važno kako?
A, sedaj to ni pomembno.
To je zadnja polnoč.
To je konec, pravi konec!
Nič drugega, kot temna polnoč.
Vse nas bo pokončalo.
Ničesar ne moremo storiti.
Kar pa ni ravno res.
Še vedno ji lahko damo fantiča.
Ne, seveda ne.
Pomembnejša je obtožba in tisti katerega lahko kriviš.
Prav, če v tem uživate potem se obtožujte med seboj,
če je to namen, potem krivite mene.
Samo predajte mi dečka.
Ne! –Ne!
Ne.
Tako "v redu" ste.
Niste dobri, niste slabi
le "v redu" ste.
Nisem dobra, nisem "v redu"
jaz sem ravno pravšnja.
Saj sem čarovnica!
Vi ste cel svet!
Jaz sem tista težava, jaz sem tista, ki ji ne verjamejo.
Jaz sem čarovnica.
Vsi ste lažnivci in kradljivci tako kot njegov oče.
Takšen bo tudi sin.
Zakaj bi se sekirala?
Naredili boste tako kot hočete!
To je zadnja polnoč! Zato nasvidenje vsem.
Kmalu prihaja polnoč.
Kmalu se bo, podrlo nebo.
Izvoli, hočeš fižol?
Izvoli, še en fižolček.
Fižolčki so zato, da vas obogatijo.
Posadite jih in pognali bodo. Izvolite, rabite še?
Prisluhnite rjovenju, saj bo velikanov na pretek.
I potem, lahko krivite drugo čarovnico.
To je zadnja polnoč!
To je zadnji verz!
Še preden mine polnoč.
Vam zapuščam svoj zadnji urok!
Zapuščam vas za seboj.
Lahko urejate moj vrt, saj je vaš.
Pojdite na vse štiri!
Dobro mati, kdaj?
Spet sem izgubila fižol. Kaznuj me spet, kot takrat!
Daj mi kremplje in grbo!
Samo da grem stran od te gruče in tega mraka.
In te pogube. In tega razdejanja.
Tresk!
Verjetno ne bi smel krasti velikanom.
Verjetno ne bi smela zaiti iz poti.
Verjetno ne bi smela na ples.
Ja, verjetno ne bi smeli.
Kam pa greš? –Stran od tu.
Ampak dejal si, da moramo skupaj najti pot iz te godlje.
Ni pomembno, če smo skupaj ali narazen.
Tvojo pomoč potrebujemo. –Ne razumete!
Zanašal sem se na svojo ženo!
Ona je bila tista, ki je pomagala.
Zapustil bi otroka?
Srečnejši bo v objemu princese.
Ampak počakaj!
Kaj pa ti delaš tukaj? Sin...
Nočem govoriti s tabo. Zaradi tebe se to dogaja!
Stran pojdi! –Oprosti, polomil sem ga.
Zakaj bi to storil? Zakaj si vzel fižolčke?
Tam so bili, hotel sem jih. Nisem mislil. Bil sem nepremišljen. –Sebičen. –Da.
Kradel si in naredil si kar znaš najbolje.
Zbežal si. Ko je tvoja mati je umrla sem...
Sovražil sem se. Bežal sem pred krivdo in sramoto.
In svojim sinom.
Da, in sinom. Žal mi je.
Kaj potem hočeš? –Ali ne delaš iste napake?
Ali ne bežiš?
Bodi boljši kot jaz,
sin.
Naredi kar je prav.
Vidiš, tukaj si ti,
in prišel boš sem.
Če bi le lahko nekako presenetili velikana.
Prevelika je, da bi jo presenetili. –Zato bom jaz tu zadaj.
Ja, in potem prideš sem,
splezaš na vrh...
Vedela sem, da ne boš obupal.
Ne bi zapustil svojega otroka.
Izgledalo je kot, da ga bo.
Daj mi sina.
Živjo.
Kaj bomo sedaj?
Skupaj se bomo znebili velikana.
Kmalu bo nazaj, zato je plan takšen.
Jacka bomo dali velikanu.
Kaj? –Ne!
Uporabili te bomo za vabo! –Vabo?
Da zvabimo velikana v katranasto lužo.
Ptičice lahko pomagajo!
Prijateljice, potrebujemo vašo pomoč bolj kot kdajkoli prej.
Princ kaj?
Ni važno.
Sedaj je pomembno, da premagamo velikana.
Da!
Hvala, ptičice!
S ptiči lahko govoriš?
Ptičice bodo opravile svoje.
Dobro, nimamo veliko časa. –Kako razburljivo!
Najprej potrebujemo orožje. –Ko bi le imel svojo fračo!
Lahko jih naredimo nekaj.
Tvoj oče je zelo pogumen.
Tudi mi bomo zelo pogumni.
Ste v redu gospodična?
Velikan je šel v to smer.
Draga!
Moja draga!
Nisem te prepoznal. Kaj pa delaš tukaj?
In z otrokom?
Takoj moraš nazaj v palačo. Velikan tod potika.
Zavedam se.
Ljubezen, kaj pa je?
Mogoče nisem tvoja edina ljubezen.
Ljubim te! Resnično.
Če me ljubiš, zakaj si me prevaral?
Mislil sem, da ko boš moja,
si ne bom ničesar več želel.
Če se tako obnašaš že kot princ,
Kakšen boš potem kralj?
Privzgojena mi je bila očarljivost, in ne iskrenost.
Raje pojdi.
Si to zares želiš?
Očetova hiša je bila nočna mora.
Tvoja hiša pa so sanje.
Sedaj si želim nekaj vmes.
Vedno bom ljubil mladenko, ki mi je pobegnila.
In jaz tistega princa.
Previdno, bolj počasi.
Ne skrbi. Lažje je od fižolovega stebla.
Zgoraj v drevesu sta, tamle!
Naredili smo frače iz mojega ogrinjala!
Tudi jaz sem hotela splezati na drevo.
Vesela sem, ker si tu da mi pomagaš.
Kaj je narobe?
Mislim, da bi bili mati in babica jezni name.
Zakaj?
Vedno sta govorili, da jima moram biti v ponos.
In tukaj sem z namenom, da nekoga ubijem.
Ne pa kar nekoga.
Ampak velikana, ki je naredil veliko škode.
Velikan je tudi oseba.
In tudi odpuščati moramo.
Mati te ne more voditi.
Sedaj si na samem.
Samo jaz sem tu.
Še vedno nisi sama.
Nihče ni resnično sam.
Nihče ni sam.
Želim si...
Vem.
Počakaj, da moja mati sliši, da sem ubil velikana.
Jack,
Nekaj moraš vedeti.
Gre se za tvojo mamo.
Kaj?
Ni preživela.
Jo je ubil velikan? –Ne.
Ni bilo tako.
Prepirala se je z velikanom, hotela te je zaščititi,
in Steward jo je porinil.
In nato je padla.
Steward bo plačal za to. –Ne, Jack!
Ko pokončamo velikana, ga bom ubil!
Nič takšnega ne boš storil.
Kar je naredil, je narobe. Kaznovati ga je treba.
To ni tako enostavno.
Matere ni tukaj.
Napačne stvari, prave stvari.
Kdo ve kaj bi rekla?
Kdo ve je prav?
Sedaj ni nič jasno.
Naredi stvari, bojuj se stvarmi.
Čutiš da si izgubljena?
Odloči se sam, ampak nisi zares sam.
Verjemi mi, nihče ni sam.
Nihče ni sam.
Verjemi mi. Resnično.
Ljudje delajo napake.
Očetje Matere
Ljudje delajo napake.
Držijo se svojih napak.
Mislijo, da so sami.
Zavedaj se napak, bori se se proti napakam,
saj jih delamo vsi.
Proti skupnim strašnim napakam.
Čarovnice imajo lahko prav.
Velikani so lahko dobri.
Ti se odloči kaj je prav.
Ti se odloči kaj je dobro.
Samo zapomni si.
Da je nekdo na tvoji strani.
Najini strani. Nekdo drug, pa pač ni.
Ko vidimo le našo plat.
Našo plat. –Najino plat.
Mogoče smo pozabili,
da niso sami.
Nihče ni sam.
Nekdo je na tvoji strani.
Nihče ni sa...
Pojdi, Jack.
Bodi previden. –Da.
Sedaj prihaja.
Kje je fantič?
Imamo ga! –Kje?
Skriva se na tistem drevesu!
Tukaj sem!
Si pripravljen?
Sem!
Dobre ptičice! Ne izgleda zadovoljno.
Pazi, Jack! –Jack!
Jack!
Jack? –Kje pa sta? –Jack!
Jack!
Gospod Pek!
Jack! –Tukaj sem!
Jack!
Vzemi ga! Previdna bodi!
Si v redu? –Sem. –Previdno, previdno!
Kje je? Ni s teboj? –Jack!
Gospod Pek! –Jack!
Pomagajta mi!
Jack, tukaj sem!
Si v redu? –Da.
Dobro? –Ja! –Si dobro, sta v redu?
Da. –Vsi v redu? Da?
Uspelo nam je.
Uspelo nam je!
Sedaj gremo lahko domov.
Domov kam? Nikogar nimam, da bi skrbel zame.
Nikamor ne moreva.
Zato se bova preselila k tebi.
No...
Seveda.
Seveda, lahko prideta k meni.
In tudi ti lahko prideš!
Če le želiš. –Z veseljem ti bom pomagala pri hiši.
Pridejo dnevi, ko celo uživam pri čiščenju.
Pridi.
Kaj je?
Daj no.
Saj vem.
Vem, da pogrešaš mamo.
Tudi jaz jo pogrešam.
Prosim.
Mogoče mi otroci niso bili namenjeni. –Ne govori tako.
Seveda so ti bili namenjeni.
Ampak kako naj bom oče, če ga sam nisem nikoli imel?
Samo potolaži otroka.
Da, pomiril ga bom.
Povej mu zgodbo o vsem kar se je zgodilo.
Bodi oče in mati, vedel boš kaj storiti.
Sam.
Včasih te ljudje zapustijo
na pol poti skozi gozd.
Naj te ne zamori,
nihče ne odide za vedno.
Nisi sam.
Nihče ni sam.
Vodi ga po svetli poti.
Naj vidi kako svetla je.
Sedaj bo vse v redu.
Povej mu vse kar veš.
Nekoč, pred davnimi časi, je v oddaljenem kraljestvu,
je bila majhna vasica na robu gozda.
Bodi previden ko govoriš.
In v tej vasici... –Otroci bodo poslušali.
je živelo mlado dekle...
Bodi previden pri stvareh, ki jih delaš. Brezskrben mlad... Otroci bodo videli.
in pek brez otrok...
in se učili.
s svojo ženo.
Če jih vodiš po poti,
bodo otroci žareli.
Otroci se bodo ozirali nate,
ko se bodo določali za pot
ali kaj želijo postati.
Previdno preden rečeš: "Poslušaj me"
Otroci bodo poslušali.
Previdno s svojimi željami.
Želje so otroci.
Previdno po poti kateri stopajo.
Želje se uresničijo.
A ne zastonj.
Previdno z uroki katere začaraš.
Ne samo z otroci.
Včasih lahko urok traja
dlje kot si misliš
in se obrne proti tebi.
Previdno, ko govoriš zgodbe.
To je ta urok.
Otroci bodo poslušali.
Čeprav je strašljivo, čeprav globoko, čeprav temno in lahko se izgubiš.
Če srečaš volkove,
se ne moreš le pretvarjati.
Poslušati moraš.
Ne moreš se pretvarjati ampak misliti.
Tam so vedno volkovi. Tam so vedno uroki.
Tam so vedno fižolčki in veliki izzivi, in tako...
Zopet greš v gozd
vsake toliko časa.
Sedaj pa v gozd, nikoli ne veš kdaj
moraš biti pripravljen za pot.
Sedaj pa v gozd, a ne prehitro
saj lahko izgubiš kar si želiš.
Sedaj pa v gozd, a ne pozabi preteklosti.
Sedaj pa v gozd, a misli na prihodnost.
Sedaj pa v gozd, a se ne oddaljuj
ali mikaj volka, ali ropaj velikana.
Pot je temna.
Svetloba je motna.
In sedaj smo ti, jaz, ona, in on.
Možnosti so majhne.
Možnosti so mračne.
Ampak vse česar se naučiš
ti bo koristilo ko se vrneš.
Svetloba postaja mračna.
Mislim, da se tam nekaj svetlika.
V gozdu moraš tipati,
a le tako se naučiš biti kos.
Sedaj pa v gozd, da najdemo upanje
in pridemo čez potovanje.
Sedaj pa v gozd, vsakič ko greš
se nekaj novega naučiš.
Sedaj pa v gozd, a ne prepočasi.
Sedaj pa v gozd, skoraj je polnoč.
Sedaj pa v gozd, da si previden z volkom.
Prisluhneš čarovnici, spoštuješ velikana, paziš, prisluhneš, najdeš, misliš,
da se naučiš, pridružiš, da greš na festival! Sedaj pa v gozd!
Sedaj pa v gozd, nato iz gozda.
In srečno do konca svojih dni.
Želim si...
Prevod: Petra Prašnikar
Tehnična obdelava: BLiNK