6. JUNIJ 1944
Vse velike civilizacije so se soočale s tem izzivom.
Ko je prišel čas, je navadni državljan rekel:
"Žrtvoval se bom za svojo državo."
Fantje niso hoteli biti tam. Stari so bili 17, 18, 19 let.
Rajši bi streljali s šibrovko na zajce,
kot pa s puško na svoje vrstnike.
Hoteli so metati žogo, ne ročnih granat.
Po svetu pa je divjala zla sila, s katero so se morali spoprijeti prav oni.
Ko se je pojavil ta izziv, jim je družba rekla:
"Morate iti in se boriti." In so šli.
Bog z vami!
Naj vam ne pride pesek v orožje! Držite se cilja!
Vidimo se na obali.
Spravite svoje može z obale!
Saving Private Ryan režiserja Stevena Spielberga.
Tom Hanks, dvakratni oskarjevec, v vlogi stotnika Johna Millerja.
V kritje!
To je zgodba o junaštvu in žrtvovanju,
postavljena v Francijo na dan D v 2. sv. Vojni.
Osem vojakov tvega življenje, da bi rešili enega človeka.
Neki vojak v 101. je izgubil tri brate in dobil karto domov.
Nič ne vem o tem Ryanu. Če pa ga najdemo, da bo šel domov -
če si s tem prislužim vrnitev k ženi, je to moja naloga.
To je bil naš ukaz.
"Najdite ga, da bo šel domov." Mi pa naj se borimo naprej?
To jim ni prav, vendar je ukaz treba ubogati.
Naloga je bila, da nekoga rešijo, ker za to obstaja dober razlog.
To me je pri zgodbi pritegnilo.
Ryan! Kdo pozna Ryana iz 101. Padalske? James Ryan iz lowe?
V igralski zasedbi so Edward Burns, Tom Sizemore,
Matt Damon, Giovanni Ribisi,
Barry Pepper, Jeremy Davies,
Adam Goldberg in Vin Diesel.
Mi lahko razložite ta račun?
- Zakaj nas osem riskira za enega? - Bi kdo odgovoril?
Gre za skupino državljanov-vojakov,
ki so se javili v vojsko, ker je tako prav,
ki imajo nalogo zmagati, da bodo šli lahko domov.
Naj ne sprašujejo, kako, streljajo naj in umro.
Navadni ljudje so, ki ravnajo izredno v izrednih razmerah.
Gremo!
Nihče ni bil pripravljen na to grozoto.
Res smo dobili občutek, kaj so prestajali ti fantje.
Vsi delajo to osnovno napako, da jim je mar drug za drugega.
Ena od tragedij vojne je, da izgubiš prijatelje.
Parker, stran!
Ne glede na to, kaj je pisalo v scenariju,
smo hoteli, da bi bilo to aktualno, odločilno pričevanje
o dnevu odločitve, kakršnega še ni bilo
v zgodovini tega sveta.
Uničite Hitlerjev imperij. Razbijte ga iz zraka,
nato vdrite z morja. Tak je bil ukaz.
Dan D je bil prelomni dan 20. stoletja.
Ta dan je odločal, ali bo svet nacističen ali demokratičen.
Noč pred dnem D je bila verjetno najvznemirljivejša v naši zgodovini.
Letala so začela vzletati ob 9h, 10h zvečer.
Nad nami so letala na višini 150 m z utripajočimi lučmi.
V enem od teh letal je bil moj brat,
poročnik v 101. padalski.
Ni mi potrebno poudarjati, da sem dolgo molil, ne le zanj,
ampak tudi za tisoče, ki se bodo z njim vsak trenutek spustili v boj.
Na smrt me je bilo strah.
Na letalu je bilo zelo tiho. Prijel sem za rožni venec
in ponavljal molitve, eno za drugo.
Nekdo me je prosil, če si ga lahko sposodi.
Rekel sem: "Ne, zdaj ga rabim."
Molil sem vso pot čez preliv do obale.
Včasih pravim,
da je največja laž na svetu, ko te v letalu vprašajo:
"Ste pripravljeni?" In vsi zavpijemo: "Ja!"
Če še ne veš, kaj je strah, boš to občutil, ko skočiš.
O čem sem razmišljal, ko sem padal?
Nič drugega se ne spomnim, kot samo hromečega strahu.
Mislim, da so bili to najstrašnejši trenutki v mojem življenju.
DAN D
Sodelovalo je nepreštevno veliko vojakov.
To je bila največja amfibijska operacija v zgodovini.
Fantje so mislili, da bo lahko,
da so mogoče že letalci pobili vse Nemce.
Pa v resnici niso zadeli ničesar.
Večina fantov, ki so pristali na obalah Utah in Omaha,
ni še nikoli pristala na obali.
To je bil njihov prvi vojni spopad.
Ko so na čolnih v prvem valu spustili rampe
in so nastopili Nemci, ki so na to čakali,
na tisoče Nemcev s puškami, strojnicami,
minometi, velikimi topovi - prisežem, da so v nekaterih čolnih
pobili vse vojake, še preden so se izkrcali.
Zadeli so ob jekleno steno.
Predvsem je bil to kaos.
To je edina beseda, ki lahko opiše to dogajanje.
"Zakaj to delamo? Zakaj to delam?" Tako sem se spraševal.
Izkopal si si luknjo, da si se zavaroval pred streli.
Bližje si bil tlem, dlje si preživel.
Vsaj jaz sem se držal tega.
Kako so se morali ti fantje bati in biti utrujeni.
Premočeno je bilo vse,
od obleke, opreme, streliva in orožja.
Ko so stopili s čolnov in videli, da kolegi okrog njih umirajo,
so bili tako izčrpani, da so se lahko le vlekli po obali.
Prišlo pa jih je več,
prodirali so prek obale in do nasipa.
Nosil jih je močan tok, čeprav jim je nagon rekel:
"Potuhni se in ostani pri miru. Ta kraj ni zdrav zate."
V tej bitki ni bilo umika, nikamor nazaj niso mogli iti.
Zato si ostal in se pustil ubiti, ali pa si ukrepal.
Bili pa smo: Tukaj stotnik,
tukaj poročnik, tam spodaj vodnik,
obdani z možmi, ki jih niso poznali. Taka zmeda je bila.
Rekel si je: "Ne bom se pustil ubiti."
"Po obali grem nad Nemce. Kdo gre z mano?"
Prečkati so morali del odprte obale,
medtem ko so jih obstreljevali z vseh smeri.
Bredli so skozi ogenj in nekateri so preživeli
ter ustvarili to zgodovinsko prelomnico, ki ji rečemo dan D.
Zgodovina ne bo nikoli pozabila tega odločilnega dogodka.
Ni si težko predstavljati, kako je bilo to videti.
Toda nikoli ne bomo vedeli, kako so se zares počutili.
Nikoli in nikdar.
Nekoliko sem obseden z drugo svetovno vojno.
Začelo se je z mojim očetom, ki se je v 2. sv. Vojni boril v Burmi.
Ko se je vrnil, je družini pripovedoval o tem, kaj je doživel.
Bil je letalec in radijski operater na krovu letala B-25.
Videl sem veliko posnetkov, ki jih je oče naredil v Indiji.
Zrasel sem ob prizorih očeta, ki čisti svojo strojnico.
Ob prizorih očeta na kolesu. Tam so vsi kolesarili.
Ob zgodbah o tovariših in čudovitih prijateljstvih.
Zdi se mi, da je moj oče v meni zasadil seme.
Ko je pripovedoval zgodbe o vojni, me ni skušal odvrniti od nje.
Ni pripovedoval strašljivih zgodb o vojni,
temveč zgodbe, ki so budile zanimanje.
Te zgodbe je poslušal in jih nekako ponotranjil,
ker skozi njegove filme vidimo, kako čuti.
Televizija je bila del našega sveta.
Gledali smo filme: The Fighting Seabees,
The Story of GI Joe, Back to Bataan in Sands of lwo Jima.
Izpostavljen sem bil očetovim zgodbam in Johnu Waynu.
V mladosti sem dobil vtis, da je vojno treba poveličevati,
nanjo gledati s strahospoštovanjem.
Kot otrok mi je jemal kamero in jo uporabljal.
Rekel je: "Oči, naj jaz snemam, tvoji posnetki so bolj zanič."
In smo mu pustili.
Pri 13, 14 letih sem posnel nekaj kratkih vojnih filmov.
Posnemali so Hollywood:
Govorili so o slavi, o juriših na postojanke...
Imeli so mačistični zanos, ki smo ga pobrali iz filmov o 2. sv. Vojni.
Organiziral je skupino otrok. Različno so si pobarvali srajce,
da so bili nacisti in Američani.
Šli so se puščavsko vojno v puščavi v Phoenixu.
Najprej je hotel prave eksplozive, pa mu nisem kupil smodnika.
Zato smo uporabili trik z blatom.
En konec palice smo postavili na kamen in zakopali v pesek.
Igralec, ki naj bi sprožil eksplozijo, je pritekel,
stopil na konec palice, da je pesek poletel v zrak,
padel na obraz, se zvijal, premetaval in delal vse mogoče.
Vse sem si izmišljal. Nismo imeli izkušenj s posebnimi učinki.
Samo vprašali smo se: "Kako naj film zaživi?"
V filmu Escape to Nowhere sem vozil džip.
Sključen, da bi bil videti manjši.
Fighter Squadron sem posnel približno hkrati z Escape to Nowhere.
Bil je prvi film, ki sem ga posnel v črno-beli tehniki.
Vsi dokumentarci, ki sem jih videl o vojni, so bili črno-beli.
Šel sem na letališče Sky Harbor v Phoenixu.
Tam so imeli spravljenih kup starih letal iz 2. sv. Vojne.
Imeli so lovce P-40, thunderbolte, F6F hellcate, vse po vrsti.
Oče se je dogovoril, da smo smeli sedeti v njih.
Oče je bil moj kostumograf. V njegovi uniformi iz Burme
sem snemal vse te filme. Če je v filmu devet fantov pilotiralo,
sem imel v resnici le eno letalo in eno usnjeno kapo,
ki so si ju vsi menjavali. V času, ko je bil 8 mm film špica,
so prodajali tudi dokumentarce iz 2. sv. Vojne.
Tako sem zlepil skupaj igralca v letalu z očetovo kapo
in dokumentarne posnetke, ki so bili v prodaji.
Steve je vzel kamero, posadil vrstnika v pilotsko kabino,
in za prikaz krivuljnega poleta
večkrat nagnil kamero ter jo ponovno zravnal.
Na posnetku je bilo videti, kot da se nagiba letalo.
Tako sem prepletel resničnost in domišljijo v zgodbo o vojni.
Cesarstvo sonca, 1987
Mustang, kadilak neba!
Polovica mojih filmov se dogaja v 30. in 40. letih.
Na primer Indiana Jones, Cesarstvo sonca,
ali pa 1941, moja komedija.
Celo Schindlerjev seznam, ki ni vojni film,
ampak spada v kategorijo holokavsta, ki je ločena.
V veliko filmih sem se dotaknil vojne,
vključil kratke sekvence o vojni,
a še nikoli v takem obsegu.
Še nikoli nisem naredil nič, kar bi bilo na daleč podobno
vojni, ki jo poskušamo obuditi v filmu Saving Private Ryan.
Še nikoli nisem videl filma, ki bi bil tako zelo realističen.
Prikazuje natančno to, kar so mi zadnjih 30 let govorili možje,
ki sem jih intervjuval.
Daleč narazen naj hodijo.
Bili smo na čolnih, ko so pristali in spustili rampe.
Rampo so spustili in prve tri, štiri vrste vojakov pred mano
so dobesedno razstrelili na koščke.
Vedel sem, da bo ta film zelo drugačen
od vsega, kar je bilo kdaj posneto,
ker tako vestno in podrobno posnema resničnost.
Prehod D- 1, tukaj!
Uspelo je!
Vsi smo se trudili ne le, da bi bilo prav,
temveč tudi, da bi bilo verodostojno,
ne glede na grozotnost, ne glede na mučnost.
Spielberg te prisili videti posledice vojne.
Prisili te, da pogledaš te mlade fante,
grozo, zmedo, kaos, hrup,
bolečino mladih življenj, ki jih teptajo.
Ves čas sem hotel realizem.
- Hoče, da vzamemo otroke. - Ne, nobenih otrok.
Nisem hotel narediti vtisa, da je Hollywood prišel na obalo Omaha
in posnel nekaj ekstravagantnega.
Caparzo! Dajte punčko nazaj!
Poskušali smo se približati videzu
in vonju resnične bitke.
Vsaj v sosednje mesto jo odpeljimo.
Nismo zato tukaj! Svoje ukaze imamo!
Pred začetkom snemanja jim je Dale Dye,
naš tehnični svetovalec, predpisal osnovno urjenje na terenu.
Res so jih trdo prijeli.
Pošljite ljudi iz D in E tja!
Verjamem, da obstajata neka srčnost in duh,
ki sta skupna vsem borcem.
Igralci so kot suhe gobe, dokler nanje ne vliješ vode.
Neizprosno vojaško življenje morajo sami okusiti.
Okusiti morajo grozo, ki jo čutijo vsi pešaki in borci.
Na papirju zveni fantastično,
tukaj pa sem našel veliko razlogov proti.
Te izkušnje se skoraj ne da opisati.
To je bilo moje najhujše doživetje.
Bilo je fizično naporno in izčrpavajoče.
Vsepovsod smo šli peš, padal je dež, zeblo nas je,
spali smo na tleh in jedli iz pogretih konzerv.
Stalno je vpil na nas, ker nismo delali prav.
Učili smo se tehnike boja.
Potopim jih v ta način življenja.
Jedo vojaško hrano, nanje streljam s slepimi naboji,
pretepam jih, plazijo se, spijo v blatu in mrazu.
Če sem svoje delo dobro opravil,
se jim bo vsaj medlo sanjalo, kaj pomenita pomanjkanje in stiska,
ki ju občutiš, ko tako služiš državi.
To sem lahko prestal le tako, da sem se tudi sam zaprl
in postal vojak.
Sčasoma ti postane naravno, ni ti treba razmišljati o tem.
Česa takega verjetno ne bi nikoli hotel ponoviti.
Vendar bom vedno hvaležen, da sem to prestal.
Zbližalo nas je. Med snemanjem smo čutili povezanost,
ker smo to prestali skupaj.
Ko so prišli na kraj snemanja, so bili že utrjeni.
V petih dneh so dojeli, da se ne bomo igračkali,
da bomo snemali resen film o vojni.
Dana nam je naloga. Moramo jo izpolniti,
hkrati pa biti zabavni in učinkoviti.
Hočemo pa tudi verodostojno prikazati
pogled v očeh fantov, ki jih upodabljamo.
V zaklonišču sem soborcu povedal stvari, ki jih ne bi priznal spovedniku.
S temi fanti sem si bil bliže kot z lastnim bratom.
Možje v istem oddelku imajo poseben odnos.
Razvijejo nekaj, kar presega samo prijateljstvo.
Pripravljeni so umreti drug za drugega.
Tako se zbližajo možje v bitki. Civilisti tega ne poznajo.
To je film zelo točno ujel.
- Bomo mi. Umaknite se! - Pridite takoj za nami!
Vedo, da bi morali pobegniti,
vsi nagoni jim tako pravijo, vendar ne bežijo.
Ostanejo. Drugi jih vidijo in se vrnejo, da bi jim pomagali.
To so ljudje, ki zmagujejo v vojnah.
Nikoli nisi vedel, če boš dočakal naslednje jutro, naslednji dan...
Živel si iz minute v minuto. To je neopisljivo.
Okrog nas je umiralo toliko ljudi,
da je vsak zase samo upal, da ne bo med njimi.
To je bilo grozljivo za 18-letnega vojaka.
Vsak dan sem pregledal seznam mrtvih.
Na njem sem iskal brata.
Bob je bil le še 3 km do naše črte, ko so prišli do neke reke.
Z njim je bil mlad desetnik, ki ni znal plavati.
Na mostu je bila nemška straža.
Bob se je približal stražarju in so ga ubili.
Naša družina je izgubila enega od dveh bratov.
Bratje so radi služili skupaj. Razumljivo je, zakaj.
Poznam fante, ki so jim bratje padli v Normandiji.
Najslavnejši primer so bili Sullivanovi.
Na ladji, ki se je potopila, je umrlo 5 bratov.
Od takrat naprej bratje niso smeli služiti na isti ladji.
V kopenskih enotah smo jih poskušali dati v ločene divizije.
Toda bitke na kopnem so bile tako velike,
da bi veliko bratov lahko padlo na isti dan,
čeprav ne v isti bitki.
Moja babica je poslala štiri sinove v vojno.
Doma imamo članke o Nilandovih, ki gredo v vojsko.
Ta-in-ta se je prijavil takrat. Nilandovi so bili zelo ponosni.
Bili so štirje bratje Niland:
Edward, najstarejši, je bil star 31 let.
Preston je bil star 29 let.
Robert je bil star 25 let.
In Fritz je bil star 24 let.
Razumeti morate: To so bili krasni mladeniči,
na začetku čudovitega življenja...
Ko so se odločili, da bodo vojaki, so hoteli biti najboljši.
Pisali so čudovita pisma. Oboževali so mamo.
V enem od pisem so napisali:
"Nihče ne bo rekel, da so se Nilandovi izogibali vpoklicu."
"Prosim, mama, ne skrbi, vse bo še v redu."
"Samo opazuj, moli in upaj."
"Ne skrbi, mama, vsi fantje se bomo varno vrnili domov."
"Vojne bo kmalu konec in vsi bomo spet skupaj."
"Zdelo se bo, da so bile vse skupaj samo sanje."
Stric Bobby je padel na dan D, Preston pa dan po tem.
Očeta Fritza so ustrelili za bojno črto.
20. maja pa so strica Eddyja ustrelili v Burmi.
Pogrešan, verjetno mrtev.
V tem zelo kratkem času
so starše obvestili, da so vsi sinovi mrtvi.
Ko so izvedeli, da je Fritz živ, so ga šli iskat.
Fritza so našli in ga poslali domov,
ker je bil edini znani preživeli v družini.
Šele čez 18 mesecev je stric Eddy pobegnil iz taborišča
in so izvedeli, da je živ.
To družino spremlja dediščina časti,
in zato smo zelo ponosni.
Ko si videl, da kurirček s kolesom pelje proti tvoji hiši,
ti je srce zgrabila groza.
Predstavljajte si, da med vojno dobite tri telegrame.
Predstavljajte si, da dobite tri isti dan!
Svoboda ni zastonj.
Zlata zvezda na oknu je pomenila, da se fant ne bo vrnil domov.
Ko so jo postavili na okno, si vedel, da je v tej hiši
mož ali sin
plačal zadnjo polno mero predanosti
in da ga nikoli več ne bodo videli.
Zato smo mi svobodni. Ker je on dal svoje življenje.
To je film o veteranih in za veterane druge svetovne vojne.
O tem smo govorili med snemanjem.
Rekli smo: To je zanje.
Pomembno je, da se zgodbe pripovedujejo,
da razumemo, kaj je bilo temelj vsega.
Več kot govoriš o grozotah vojne,
manj verjetno je, da se boš spustil v novo vojno.
Pomembno se je spominjati mož iz 2. sv. Vojne,
ker gre njim zahvala, da danes živimo v svobodnem svetu.
Zaslužijo si odobravanje.
Res si zaslužijo medalje, čast in parade.
Zaslužijo si tudi našo zahvalo, da so se žrtvovali, ko so bili mladi.
Pomembno se je zavedati, da so bili ljudje
pripravljeni umreti za domovino, darovati življenje.
Veliko dolgujemo ljudem, ki jih je lahko pozabiti,
ker smo prezaposleni s svojim današnjim življenjem.
Če ne bi bilo veteranov, tudi mi danes ne bi imeli takega življenja.
Vsi, ki se pritožujejo, da morajo zjutraj že ob osmih v službo,
bi morali priti sem in si ogledati ta del obale.
Potem naj razmislijo, kaj se je zahtevalo
od tiste generacije, naj stori 6. junija 1944.
Potem se bomo nekoč spominjali tega dogodka
in rekli, da je bilo reševanje vojaka Ryana
tista ena dostojna stvar sredi tega bednega sranja.
Za stran podnapisi.net