''ДЕТСТВОТО СЕ ИЗМЕРВА СЪС ЗВУЦИ, АРОМАТИ И ГЛЕДКИ,
ПРЕДИ ДА НАСТЪПИ МРАЧНИЯТ ЧАС НА РАЗУМА.''
ДЖОН БЕТЙЕМАН
Вървете! - По-чевръсто!
Върви!
По-живо!
Бързо!
Тук живея.
Чао, Бруно! - Чао, Бруно!
Здравей, миличък. - Мамо, какво става?
Празнуваме. - Празнуваме ли?
Баща ти получи повишение.
Това значи по-добра работа. - Знам какво значи.
Ще го отпразнуваме.
Но пак ще е войник, нали?
Да, скъпи. Но ще е по-важен.
Има и по-вълнуваща новина,
но татко искаше сам да ти я каже.
Ще се местим ли? Къде? - На село.
Много е далеч. А Карл, Леон и Мартин?
Миличък, знам, че е трудно,
но засега трябва да се сбогуваме с приятелите си.
Все едно, ще намерим нови там, където отиваме, нали?
Разбира се. Ще срещнете много нови другари.
Може да извикаш приятелите си сутринта, преди да заминем.
Приеми го като приключение като в книжките ти.
Но тази къща е най-хубавата.
Не се знае. Къщата, в която отиваме, може да е още по-хубава.
Татко каза, че има градина.
Бруно, когато си войник,
нямаш голям избор, най-важен е дългът,
затова, ако страната ти иска да отидеш някъде, отиваш.
Разбира се, да отидеш някъде е доста по-лесно,
когато знаеш, че семейството ти с радост ще те последва.
Бруно! Всеки път, като те видя, си пораснал още повече.
Видя го само преди седмица, Натали.
Е, може би аз се смалявам.
Е, на вас двамата
как ви се струва местенето извън Берлин?
Мама и татко казват, че е добре,
значи е така.
Деца, бъдете така добри да поднесете храна.
Хайл Хитлер!
Честито.
Изглежда чудесно, нали? - Абсолютно.
Много се гордея с теб, сине.
О, Боже. Понякога се чудя дали е заради мен,
понеже ти шиех костюми за пиесите, когато беше малък.
Обичаше да носиш тези костюми. - Натали...
Още ли те кара да се чувстваш специален, Ралф, миличък?
Униформата и това, което тя символизира?
Мамо, нека не разваляме партито.
Аз да го развалям?
Внимавай.
Изразяваш ли възгледите си публично, ще имаш неприятности.
Знаеш, че е така.
Докога няма да те има, сине?
Докато спечелим войната. - Значи не за дълго.
Бруно!
Е, Бруно. Време е да се сбогуваме.
Чао. - Чао!
Дойде време за сън. Боже, благодаря ти, че ме пазиш.
Бди над мен през нощта и ме научи да ти вярвам.
Грижи се за децата, болни и бедни, дай им дваж благословията си.
В името Господне се моля да се грижиш за семейството ми.
Амин.
Деца, вижте! Новият ни дом.
Трябва да свърша някои неща. Ще се видим скоро.
Е, какво ще кажете?
Хайде. Прекрасна е.
Изберете си стаите. Ще накарам Мария
да ви помогне с багажа.
Какво мислиш за новата къща, Мария?
Нямам думата.
Но няма да е наш дом, докато не го направим такъв, нали?
Готов ли е?
Кой беше този? - Сигурно е от войниците на баща ти.
Изглеждаше много сериозен. - Те са все такива, нали?
Защо шепнем? - Не знам.
С кого ще играеш? - С децата във фермата.
Фермата ли? Не видях ферма. И тази.
Само от моята стая се вижда.
Там има ли деца?
Да, много. - Това е добре.
Значи ще мога да играя с тях. - Не виждам защо не.
Ще изчакам да видя какви са,
защото ми се виждат странни. - Децата ли?
И фермерите. - В какъв смисъл странни?
Съжалявам.
Зеленчуци.
Там.
Бруно, разопакова ли всичко?
Трябва да се качиш горе и да довършиш.
Благодаря, госпожо.
Бруно.
Казах ти, че са странни. - Кой?
Фермерите. Носят пижами.
Бруно, тъкмо идвах да те търся.
Благодаря. Беше ми от полза.
Ще ви видя по-късно. - Разбира се, господин комендант.
Влез.
Сядай.
Е, какво ще кажеш?
О, Боже.
Искам у дома.
Ти си у дома, Бруно. Домът е там, където е семейството.
Нали така?
Бруно, поне дай шанс на това място.
Обещавам, няма дълго да...
Защо фермерите са с пижами? Виждам ги от прозореца ми.
Работата е там, че тези хора...
Виж, те изобщо не са хора.
Кой ти каза, че е ферма?
Мария ли? - Не.
Ферма е, нали?
Да.
Свързана ли е с новата ти работа?
За новата ми работа тук трябва само да знаеш,
че е много важна за страната ни и за теб.
Много се трудим да направим света по-добро място,
където да растеш. - Но ти не си фермер. Войник си.
Ще ми помогнеш ли да подредя в кухнята?
Може ли да играя с децата?
Мисля, че не, Бруно.
Както каза, те са малко странни. Малко...
Различни са.
Не се тревожи, миличък. Ще ти намерим приятели,
но няма да са от фермата. - Ралф, обеща.
Каза, че е на километри. - Така е.
Откъде да знам, че ще го вижда от прозореца си?
В кухнята ни имаше един от тях.
Господарю Бруно, как си днес? - Дотегна ми.
Вече две седмици го повтаряш.
Вярно е. - Трябва да играеш навън.
С кого? - Не знам. С Гретел?
Е, може сам да се забавляваш. - Това се опитвам да правя.
Едно е сигурно,
като седиш тук така нещастен, това няма да оправи нещата.
Бруно, какво правиш? - Проучвам!
Не! Не отзад. Казах ти да не ходиш там.
Проучвай отпред. - Там съм проучил всичко.
Намери си друго занимание. - Какво?
Върни се, ще измислим нещо.
Е, деца, какво правите днес?
Същото като вчера. - И какво е то?
Същото като завчера. - Освен че отиде да изследваш.
Обичам да изследвам. - Къде отиде?
Исках да разгледам градината отзад, но мама не ми разреши.
Градината отзад ли?
Е, пази Боже.
Сигурно приятелите ти липсват.
Дори училището ми липсва.
Не мислех, че ще го кажеш.
Няма да ти липсва дълго.
Наистина ли? - Уредил съм ви частен учител.
Г-н Лицт ще идва веднъж седмично.
Значи няма да ходим на училище?
Училището ще идва тук?
На старо колело, така чух.
Птица без...
Добро утро, малкия. Как си тази сутрин?
Може ли да ти поискам услуга? - Може.
Наоколо има ли резервни гуми?
Някоя стара гума от камионите?
Единствената резервна гума, която съм виждал наоколо,
е на лейт. Майнберг.
Използва ли я? - Да, много е привързан към нея.
Стига. Не разбира. Едва на осем години е.
А ти си на 12, не се преструвай на по-голяма.
За какво ти е гума?
Искам да направя люлка. - Люлка ли?
Звучи вълнуващо.
Ти!
Ела тук веднага.
По-живо!
Заведи момчето в склада в градината отзад.
Там има гуми. Да си избере една.
Занеси я където иска. Разбра ли?
Е, малкия, какво чакаш?
А тази?
Къде е майка ми?
Навън.
Кога ще се върне? - Предполагам, че скоро.
Но не се тревожи.
Но може да кървя до смърт. - Няма.
Ще трябва ли да ходя в болницата? - Не. Раната е малка.
Стига. Не е чак толкова зле.
Готово, вече е по-добре.
Как се казваш? - Павел.
Трябва да поседиш няколко минути,
преди да започнеш да ходиш.
Ще кажеш ли на мама какво стана?
И сама ще го види.
Сигурно ще ме заведе на лекар.
Мисля, че няма.
Може да е по-сериозно. - Не е.
Откъде знаеш? Не си лекар.
Лекар съм. - Не си.
Белиш картофи.
Практикувах като лекар.
Преди да...
Преди да дойда тук.
Явно не си бил добър, щом само си практикувал.
Ти какъв ще станеш, когато пораснеш?
Знам какъв. Изследовател.
Откъде знаеш?
Във фермата хубаво ли е?
Бруно. Бруно, какво ти се е случило?
Направих люлка, но паднах от нея и си ударих коляното.
Павел ме донесе тук и превърза раната.
Върви в стаята си. - Но Павел каза да...
Недей да спориш. Върви в стаята си.
Благодаря ви.
Не е честно, че имаш тази гледка.
Не я разменям.
Май училището дойде.
Не, по-съвременна история.
Вълнуват ли те текущите събития? - Да, много.
Значи си запозната със ситуацията,
в която се намира великата ни нация.
Да. Чета вестници, когато мога, и един от хората на татко
ме информира за всичко, което става.
Хубаво. А ти, Бруно? Четеш ли вестници?
Четеш ли нещо? - Книги.
Хубаво. Какви книги?
Главно приключенски.
Рицари в лъскави доспехи, изследване на непознати земи,
а глупавите принцеси все се пречкат.
Затова съм тук да ти помогна. На колко си години? На осем ли?
Време е да спреш да четеш романи
и да започнеш да учиш факти.
Време е да се насочиш към действителността,
а според мен това е идеалното начало.
Умри, умри!
Умри, умри.
Здравей.
Изследвам.
Ти какво правиш? - Ние... Строим нова барака.
Имаш ли много приятели там?
Няколко. Но много се караме.
Затова обичам да съм тук. На спокойствие.
Аз съм Бруно. - Шмуъл.
Моля? - Аз съм Шмуъл.
Това името ти ли е? Не съм чувал някой да се казва така.
И аз не съм чувал някой да се казва Бруно.
Но Шмуъл... Никой не се казва Шмуъл.
Живея в къщата там.
Носиш ли храна? - Не.
Гладен ли си?
На колко си години?
На осем. - Аз също!
Не е честно, че аз съм тук сам,
докато ти там си играеш с приятелите ти по цял ден.
Да си играя ли? - Ами, този номер.
Не е ли част от някаква игра? - Това е просто номер.
Всеки получава различен.
Ясно. А после?
Трябва да се връщам! - Наистина ли?
Да.
Беше ми приятно, Шмуъл.
И на мен, Бруно.
Чао.
Мамо, не мога да си намеря топката.
Сигурно е в някой от шкафовете ти.
Не е. Проверих.
Може ли парченце шоколад?
Парченце. Да.
Бруно?
Потърси ли я в мазето? - В мазето ли?
Топката ти.
По дяволите.
Гретел, видях всичките ти... - Какво?
Всичките ти кукли, в мазето са.
Куклите са за малки момиченца.
Не е редно да се играе с глупави кукли,
докато хората си рискуват живота за отечеството.
''Съдбата на народа ми е и моя.'' - Съдбата.
''Неговите борби и скърби, радости и мъки са и мои.
Трябва да работя и творя за възобновяването на отечеството.
Историята на народа ми е велика и славна.''
И е 12:00 ч.
Моля? - Нали тогава приключваме?
Учителят решава кога свършваме,
не ученикът. А сега продължи.
Бруно, ето къде си бил.
Отивам в града за час. Искаш ли да дойдеш?
Внимавай с това нещо.
Благодаря.
Може ли да те попитам нещо?
Защо цял ден носите пижами?
Не са пижами. - А какво?
Налага се. Взеха ни дрехите.
Кой ги взе? - Войниците.
Войниците ли? Защо?
Не харесвам войници. А ти?
Аз много ги харесвам. Баща ми е войник,
но не от тези, които вземат дрехите на хората без причина.
От кои е тогава?
От важните.
Прави всичко по-добро за всички.
Твоят баща фермер ли е? - Не, часовникар е.
Беше. Но сега през повечето време поправя ботуши.
Странно е, че възрастните не могат да решат
какво искат да правят. Като Павел.
Познаваш ли го? Живее там.
Бил е лекар, но се е отказал, за да бели картофи.
Може ли да те питам още нещо?
Какво горите в тези комини?
Онзи ден видях, че пушат. Слама ли горите?
Не знам. Забранено ни е да ходим там.
Мама каза, че горят стари дрехи.
Е, каквото и да е, мирише ужасно.
Ще ми се да не беше забравил шоколада.
Да, съжалявам.
Знам. Може някой път да дойдеш да вечеряш с нас.
Не мога, нали? Заради това.
Но тя е за да спира животните, нали?
Животните ли? Не, спира хората да избягат.
Не ти ли дават да излезеш?
Защо? Какво си сторил? - Евреин съм.
Май трябва да тръгвам.
Утре ще дойдеш ли? - Ще се опитам.
Чао! - Чао.
Малък подарък, скъпа.
Благодаря, мамо.
Виждала ли си Бруно? - Май е на люлката.
Да, в четвъртък е идеално. Ще изпратя кола да ви вземе.
Баба и дядо ли ще идват?
Усети ли ужасната миризма онзи ден?
От комините е. - Какво й е?
В деня, когато паднах от люлката.
Усети ли я, мамо? - Татко.
Мамо.
Дай да говоря с нея.
Да, там е. Чувам я.
Да. Нямаме търпение. Дочуване.
Баба няма ли да дойде? - Не.
Явно е болна, но дядо ти ще дойде.
Татко, ти усети ли я? - Кое?
Ужасната миризма от комините. Какво е?
Май там понякога горят боклук.
Виж. - Какво?
Хей! - Гретел.
Не е честно!
Гретел. - Какво?
Това е само игра.
Ралф, учителят, когото доведе,
преподава ли на деца на възрастта на Гретел и Бруно?
Предполагам. Защо?
Знаем ли на какво ги учи?
Гретел е станала много...
Учи ги на това, на което учат всички деца в момента.
Не бива да изостават.
Хайде.
Да си лягаме.
''Евреинът ни наклевети и насъска враговете ни.
Евреинът ни поквари с лоши книги.
Подигра се с литературата ни и с музиката ни.
Навсякъде влиянието му бе пагубно
и в резултат на това нацията ни се срина,
а после...'' - Да, Бруно.
Не разбирам.
Нация е срината само от един човек?
''Евреинът'' означава цялата еврейска раса.
Ако беше само един човек,
щяха да се справят с него.
Има и свестни евреи, нали?
Бруно, намериш ли свестен евреин,
ще си най-добрият изследовател в света.
Продължавай, Гретел.
''Целта на евреина е да управлява човечеството.
Евреинът не твори, а руши.
Той е враг на културата.
Хиляди германци са обеднели заради евреина.''
Господарю Бруно.
Какво правиш? Нали току-що обядва?
Отивам на разходка и реших, че ще огладнея.
Но не цапай чантата си. Дай я.
Ще ти я увия както трябва. - Не. Не е твоя работа.
Бруно, какво има?
Какво правиш с чантата си?
Г-н Лицт ни даде книги. Отивам на люлката да ги чета.
Дай да видя. - Кое?
Книгите. - Няма.
Бруно, само искам да видя какви книги ти е дал г-н Лицт.
Излъгах. - Какво?
Имам само
приключенски книги.
Върви тогава.
Мария, за вечеря ще имаме двама гости.
Бащата на коменданта и лейт. Котлър може да дойде.
Дръж.
Какво има?
Не я хвърляй обратно. - Какво? Защо?
Опасно е. - Опасно ли?
Я стига. Това е просто топка.
Не обичаш ли да играеш?
Но не с топка? - Не тук.
Кажи ми за играта с номерата. - Казах ти, че не е игра.
Просто имаме номера.
Шмуъл!
Бруно! Какво правиш?
Топката ми прескочи портата. Отидох да я взема.
Миришат още по-гадно, когато горят, нали?
Кое?
Не може да не сте знаели.
Елза, положил съм клетва да пазя тайна.
От жена си. - Да.
Заклел съм се в живота си. Разбираш ли?
Елза, и ти вярваш в това.
Искаш тази страна да е силна... - Не, Ралф, не! Не и това!
Как можеш...
Защото съм войник. - Как можеш...
Войниците се бият във войни. - Това не е война!
Част от нея е! Важна част!
Отечеството, което всички искаме, включително и ти,
не може да се постигне без работа като тази!
Елза. Елза. - Махни се от мен! Остави ме!
Дядо е тук.
Не мога да повярвам. - Дядо е тук.
Скоро ще приключим.
Кой ти го каза?
Как е баба?
Боя се, че не е добре.
Жалко, много се надяваше да ви види.
Може би следващия път, ако може. - Задължително.
Знаеш ли, Ралф, майка ти е много болна.
Със седмици говореше за това посещение.
Може би това я е разболяло.
Баща ви ми каза, че имате частен учител.
Да. Добър е.
Но не ни дава да четем приключенски книги.
Учим само скучни неща, история.
Нека ти кажа нещо, малкия.
Ако не беше историята, нямаше да седим на тази маса.
Работата, която баща ти върши тук,
е история.
Когато бях на твоите години, историята бе любимият ми предмет,
а това не се хареса на баща ми. - Защо?
Той беше професор по литература в университета.
Наистина ли? Още ли преподава?
Не знам. - Как така не знаете?
Не поддържаме връзка. Той напусна страната преди време.
Нима? Кога?
Преди около четири години, господин комендант.
Но едва ли е много стар. На колко е, на 40 и няколко ли?
Къде отиде?
Лейтенант Котлър,
къде отиде баща ви, професорът по литература?
Май отиде в Швейцария, господин комендант.
Колко странно, че е напуснал отечеството,
когато то най-много се нуждае от него.
Когато всички трябва да помогнем за националното възраждане. Още вино!
Каква причина посочи? Туберкулоза ли?
Заради чистия въздух ли отиде там?
Боя се, че не знам, господин комендант.
Ще трябва да го попитате.
Би било трудно, нали?
Щом е в Швейцария.
По-живо!
Какво ти става тази вечер?
Да, вероятно е бил болен.
Освен ако е нямал разногласия.
С политиката на правителството. - Човек чува за такива хора.
Повечето са неуравновесени или са страхливци.
Всички те са предатели. - Абсолютно вярно.
Ако случаят с баща ви е бил такъв,
сте уведомили началниците си, ваш дълг е.
Лейтенант Котлър!
Еврейски кретен! Боклук!
Ралф!
Евреин!
Но татко само седеше там. - Какво очакваше да направи?
Евреинът си го заслужи.
Може ли да те попитам нещо за фермата?
Бруно, нима още мислиш, че е ферма?
Лагер е. Трудов лагер.
За евреи, очевидно.
Само за евреи ли?
Защото са най-добрите работници ли?
Не са там, защото са добри, глупчо.
Не са добри в нищо.
Там са, защото са зли.
Те са врагът. - Врагът ли?
Но мислех, че се борим... - Те са зли, Бруно.
Зла, опасна напаст.
Заради тях сме загубили войната.
Не слушаш ли какво ни казва господин Лицт?
Не. Не особено.
Татко не е лош, нали? Добър човек е.
Разбира се. - Но отговаря за ужасно място.
Ужасно е само за тях, Бруно.
Трябва да се гордеем с татко повече от всякога.
Той прави страната отново велика.
Както каза, са малко странни. Малко...
Различни са.
Те са врагът, Бруно.
Зла, опасна напаст.
Виж, те изобщо не са хора.
Какво правиш тук?
Искаха някого с малки пръсти да лъсне чашите.
С теб не бива да сме приятели.
Трябва да сме врагове. Знаеше ли го?
Искаш ли?
Що за човек е баща ти? - Що за човек ли?
Добър човек ли е?
Никога ли не си мислил, че е лош?
Гордееш ли се с него?
А ти не се ли гордееш с твоя?
Наистина ли е ужасно в лагера?
Как смееш да говориш с хората в къщата?
Как смееш!
Ядеш ли?
Храна ли крадеш?
Отговаряй! - Не, господине. Той ми я даде.
Той ми е приятел.
Какво?
Малкия,
познаваш ли този евреин?
Познаваш ли този евреин?
Не, когато влязох, той ядеше.
За пръв път го виждам.
Лъсни чашите.
Когато се върна, ще поговорим
какво се случва с крадливите плъхове. Ела.
Новопристигналите се радват, че животът в лагера
не е само работа,
Има много възможности за отдих.
В края на деня в железарницата.
строителницата и обущарницата работниците се наслаждават
на много развлечения, които лагерът предлага.
Организираният спорт е много популярен.
Тези, които не играят, обичат да гледат.
В края на работния ден
кафенето е идеалното място
семействата и приятелите да си похапнат добре.
Децата се наслаждават на пастите и тортите.
Вечер обичайните музикални концерти
на гостуващи оркестри или талантливи музиканти
от лагера винаги се радват на добра посещаемост.
Отдихът включва четене в библиотеката,
грънчарство, градинарство и изкуства за възрастни и за деца.
В лагера има почти всичко, което му се иска на човек.
Прекрасно.
Браво. Отлично. - Благодаря.
Чао, малкия.
Шмуъл! Шмуъл!
Не разбирам.
Гледах филм за лагера,
изглеждаше много хубаво.
Не знам защо го направих.
Гретел и всички останали говореха разни неща,
а онзи войник е много страшен.
Идвах тук всеки ден, но теб те нямаше.
Мислех, че вече не сме приятели.
Ужасно съжалявам за стореното. Още сме приятели, нали?
Къде е Кърт напоследък? Отдавна не съм го виждала.
Кой е Кърт? - Лейтенант Котлър.
Изпратиха го на фронта.
Решиха, че младостта му и ентусиазмът му
ще са по-полезни там.
Господин комендант, на телефона.
Всъщност, Гретел, той бе изпратен там,
защото не казал на властите,
че баща му не е предан на партията.
А е негов дълг да го стори.
Имал е лош късмет. - Лош късмет ли?
Че баща му не е бил верен, а не майка му.
Не е необходимо човек да издава майка си.
Какво? - Павел кога ще се върне?
Мамо? - Никога, глупчо.
Татко е. Бомбардирали са ги.
Баба ви е починала.
''...победата, която Ти си ни донесъл,
и за всички, които се уповават на Него,
съхрани ни, които сме във вечно братство
с всички, които Те очакват на земята,
и с всички край Теб в небесата,
в единение с Него, който е възкресението
и животът, живял и царувал с Теб и Светия Дух,
вовеки един Бог, свят без предел. Амин.''
Това не може да е там. Тя не би го искала.
Той го иска.
''Всемогъщи Боже, който със смъртта на...''
Бил ли си на погребение?
Баба ми и дядо ми починаха, скоро след като дойдохме тук,
но нямаше погребения.
Онази на онова квадратче.
По едно и също време ли починаха?
От какво?
Не знам.
Татко каза, че сигурно са хванали нещо по пътя.
Щом пристигнахме, отидоха в болница.
Не ги видяхме повече.
Това е забавно.
Ще ми се да направим нещо по-забавно.
Премести онази ей там. - Тази ли?
Тази ли? - Не, онази.
Тук ли? - Не, там!
Тук? - Не.
Тук ли? - Не.
Не искам пак да си тръгнеш. - Не. И аз не искам.
Не може да се държиш така!
Аз ли не се държа както трябва? - Това не може да продължава!
Знам. Не издържам, Ралф.
Не мога да стоя тук и да съм част от това.
Мислиш ли, че ще има въпроси?
Въпроси ли? - Това какво говори
за способността ми да работя, щом не се справям със семейството си?
Работа? Така ли го наричаш? - Стегни се, жено.
Да. Да се направя, че не виждам.
Да загърбя факта, че съм омъжена за чудовище!
Дори майка ти не можеше да те обича.
Щастливи ли сте тук?
Да. Много.
А ти, Гретел?
Бях, но домът ми ми липсва. Копнея по приятелите си.
Не се съмнявам. Бруно, сигурно и на теб ти липсват.
Не. Вече не.
Въпросът е, ако има възможност,
бихте ли предпочели да живеете другаде?
У дома ли? - Не. Не в Берлин. Още не.
На безопасно място, да речем у леля Лоти в Хайделберг.
Всички ли? И ти ли?
Не. Боя се, че още не е възможно.
Трябва да остана и да довърша работата си тук.
В момента на майка ви й е...
Просто смята, че трябва да прекарате известно време другаде.
Искате ли?
Бруно, в живота често се налага да вършим неща, които не искаме.
Важното е, че майка ти не смята,
че трябва да прекарате детството си тук,
а колкото повече мисля за това, осъзнавам, че сигурно е права.
Но, татко... - Не!
Време е да се преместите.
Всичко наред ли е?
Не можем да намерим татко.
Отиде да свърши някаква работа с някои от мъжете
и не са се върнали.
И аз имам лоша новина. Заминавам.
За колко време този път?
Завинаги. Затова е лошо.
Мама казва, че това място не е за деца, което е глупаво.
Кога заминаваш? - Утре. След обяда.
Значи няма да те видя повече?
Напротив. Можеш да дойдеш в Берлин, ако искаш,
когато всички започнат пак да се погаждат.
Ще ми се да ти помогна да намериш баща си.
Искам да ти се извиня, че те предадох.
Така ще ти се отплатя, нали? Като ти помогна да го намериш.
Ще е страхотно. Като тайна мисия.
Мога да прокопая. - Какво? С това ли?
Не, но мога да донеса нещо. - Не искаш да дойдеш тук.
Виж.
Аз ще дойда при теб. - Какъв смисъл има?
Нали баща ти не е тук?
Но ако дойда при теб, ще се набивам на очи, нали?
Не изглеждам като теб.
Можеш да изглеждаш като мен.
Ако се облечеш така и си обръснеш главата.
Няма да я обръсна.
Може да скриеш косата си с шапка. - Пижамата ми е друг цвят.
Аз ще ти донеса. Има колиба, пълна с тях,
хиляди са. Наистина ли ще дойдеш?
Искам да дойда. - Ще се осмелиш ли?
Искам да ти помогна да го намериш. - Трябва да тръгвам.
Значи утре, нали? Ще донеса голям сандвич.
Не забравяй пижамата!
Бруно?
Мамо, може ли да поиграя на люлката?
Бруно... - Това е последният ми шанс.
Добре. Върви тогава.
Мислех, че няма да дойдеш! - Съжалявам. Трудно се измъкнах.
Не бива да съм тук днес. Забравил си пижамата!
Донесе ли сандвича? - Бих ли те разочаровал?
Шмуъл.
Вземи.
Как изглеждам?
Добре. Да започваме.
Бруно?
Достатъчно.
Да намерим баща ти.
Хайде!
Господарю Бруно?
Шмуъл.
Може ли да отидем в кафенето? - Кафене ли?
Май трябва да се прибирам. - А татко?
Да.
Първо ще проверим в нашата барака.
Бруно?
Хайде.
Татко?
Ставайте!
Какво става? - Не знам.
Понякога маршируваме.
По-живо! Ставайте!
По-чевръсто!
Бруно!
Сигурно още е някъде навън, госпожо.
Бруно!
Бруно?
Вървете! - Бързо!
Ставай!
Трябва да станеш!
Изведете ги!
...което значи, че седмичният ни капацитет
ще се утрои
и до края на лятото...
Ралф. - Елза, на събрание съм.
Бруно е изчезнал.
Хайде!
Чакайте тук!
Хайде!
По-живо!
Наредете се на опашката!
Хайде!
Бруно!
По-живо!
Вървете.
Бруно!
Няма страшно. Май ще чакаме тук, докато дъждът спре.
Съблечете се!
Къде отиваме?
Не, само ще се къпем.
Ще се къпем ли?
Отваряйте портите!
По-живо!
Бруно!