"QUEEN MARY" SOSEȘTE AZI
Printre pasagerii îmbarcați la bordul vasului...
ce sosește în Southampton azi, se află și americanul...
scriitorul Mark Halliday. Alte personalități...
Să-ți mai aduc o băutură...
Mark, înainte să sosească Tony, vreau să lămuresc ceva.
Da, așteptam asta.
Nu i-am spus nimic despre noi.
Asta nu e de mirare. E ceva greu de făcut.
Când ai telefonat în dimineața asta, i-am spus doar că ai scris romane polițiste
și că te-am întâlnit odată când erai pe aici.
Sună destul de vinovat textul ăsta. Nu l-aș folosi în vreunul din romanele mele.
Mark, știu că sună prostesc, dar...
când îl vei cunoaște pe Tony, vei înțelege de ce am spus asta.
Dragă, înțeleg, acum, dar asta n-o să mă împiedice să te iubesc.
Nu e chiar atât de simplu.
- Tony s-a schimbat. - Mulțumesc.
E o persoană complet diferită de omul despre care obișnuiam să-ți vorbesc.
Într-adevăr? Când s-au întâmplat toate astea?
În noaptea în care am venit să-mi iau rămas bun.
După ce-am părăsit apartamentul tău, am revenit aici.
M-am așezat pe sofa și-am plâns îndelung.
Apoi am adormit...
Când m-am trezit, era acolo, stând în hol, cu toate bagajele și rachetele de tenis.
Tocmai se hotărâse să renunțe la tenis și să-și caute o slujbă.
- Așa, dintr-o dată! - Așa, dintr-o dată.
Bineînțeles, nu l-am crezut la început,
dar vorbea serios, și de-atunci a fost minunat.
Presupun că de-atunci ai încetat să-mi mai scrii, nu?
Margot, așa e?
Îți amintești scrisorile pe care mi le-ai scris?
Da, mi le amintesc.
După ce le citeam, le ardeam, crezând că așa-i mai bine.
Pe toate, cu excepția uneia.
Probabil că știi la care mă refer.
Da, cred că știu.
Ce-i cu ea?
A fost furată.
Într-o zi, eu și cu Tony am plecat să petrecem sfârșitul de săptămână
la țară, cu niște prieteni.
În timp ce așteptam pe peron, am remarcat lipsa poșetei. Scrisoarea era înăuntru.
Unde s-a întâmplat asta?
Stația Victoria.
Am crezut că o uitasem la restaurant, dar când m-am întors s-o caut, n-am mai găsit-o.
Adică, n-ai mai găsit-o de-atunci?
Am recuperat poșeta, două săptămâni mai târziu, de la "Obiecte pierdute",
dar scrisoarea nu mai era înăuntru.
Apoi, la o săptămână după asta, am primit un bilet.
Îmi spunea ce trebuie să fac să-mi recapăt scrisoarea.
Continuă...
Trebuia să scot 50 de lire din contul meu, în bancnote de câte 5,
și să le schimb în bancnote uzate de 1 liră.
Spunea că dacă mă duc la poliție, sau spun altcuiva ceva,
trimite scrisoarea soțului meu.
Mai ai biletul?
Tipărită, cu litere mari. Oricine ar fi putut face asta.
Două zile mai târziu am primit-o pe asta.
Amândouă trimise din Brixton.
"Împachetează jumătate din bani și expediază-i lui John S. King,
str. Newport, nr 23, Brixton.
Ai să primești scrisoarea după aceea."
E un mic magazin. Oamenii îl folosesc ca adresă intermediară.
Doar n-ai trimis banii!
- Ba da... - Margo...
Dar scrisoarea nu mi-a fost returnată niciodată.
Așa că după ce am așteptat două săptămâni, m-am dus acolo.
Mi-au spus că n-au auzit niciodată de vreun om cu numele ăsta.
Pachetul era încă acolo și nu fusese deschis niciodată.
Poate fi ceva, presupun. Pot să le țin?
Da, dacă vrei...
Nu înțeleg de ce nu mi-ai spus de toate astea.
Ce-ai fi putut face?
Probabil m-ai fi pus să-i spun lui Tony, poliției,
iar pentru numai 50 lire, am preferat să-i plătesc și să cred că termin cu el.
Margo, am să-i spun lui Tony despre noi în seara asta.
Nu, te rog, nu trebuie!
Nu înțelegi, Tony s-a schimbat.
Aș vrea să fim cu un an în urmă, când ai venit să-ți iei rămas bun.
Eram în bucătărie. Am spus: "Nu pot trece prin asta."
"Hai să-l găsim pe Tony și să-i spunem totul."
Crezusem c-ai făcut-o atunci.
Se pare că va fi o seară grea.
O să ne spunem unul altuia lucruri drăguțe.
A mai rămas un lucru pe care nu l-ai explicat.
De ce n-ai ars și scrisoarea aia?
Iată-te! Am crezut că nu mai vii!
- Pe unde ai umblat? - Îmi pare rău, șeful a dat buzna înăuntru
când tocmai ieșeam.
- Tony, el e Mark Halliday. - Bună.
Îmi pare rău c-am întârziat așa de mult.
Cum îți place pe la noi, Mark?
E bine. E bine, Tony.
E prima ta vizită în Londra?
Nu, am mai fost pe aici cu un an în urmă, în vacanță.
Da, într-adevăr, mi-a spus Margo. Scriai pentru radio, nu-i așa?
Nu, pentru televiziune.
- Dragă, ai rezervat o masă? - Da, pentru ora 7.
- Păi, hai. O să... - Dragă, o mică schimbare de plan...
Nu-mi spune că nu poți merge!
Mă tem că da. Bătrânul Burgess are avion spre Bruxel duminică,
așa că trebuie să termin raportul lunar până mâine.
- Nu poți să le faci când te întorci? - Mă tem că nu. O să-mi ia ore.
Abia am jumătate din cât ar trebui.
Ai putea să ni te alături după teatru. Am putea merge undeva.
Dă-mi un telefon în pauză. Poate reușesc, cumva, dacă am inspirație.
Fă tot posibilul.
Doar să-mi iau lucrurile, Mark.
Uite biletele.
Mulțumesc, Tony.
Mă tem că e destul de nepoliticos din partea mea.
Nu, deloc. Păcat, doar, că nu vii.
Ar trebui să vii la cină.
Mi-ar plăcea.
Ce faci mâine seară?
E sâmbătă? Nimic important.
Ce-ar fi să vii la o petrecere a burlacilor?
- La o petrecere a burlacilor? - Da.
Niște băieți americani au de jucat meciuri de tenis pe tot continentul
și noi le oferim o cină de despărțire.
Nu le prea am cu jocul de tenis...
Nu contează. Îi știi pe newyorkezi!
Dragă, Mark vine la petrecerea de mâine seară.
Ce bine! Mai bine treci pe la noi mai întâi, să bem ceva.
- Chiar așa! - Bine. E-n regulă.
Să-ncerc să comand un taxi.
Nu, putem să luăm unul de pe drum.
Pe curând, dragule!
Distracție plăcută!
- La revedere, Tony! - Noapte bună!
Mark! Încearcă să vinzi biletul în plus și beți ceva.
- Bine, Tony! Vom încerca. - Distracție plăcută!
- Alo? - Alo!
- Hampstead 7899? - Da.
- Pot vorbi cu cpt Lesgate, vă rog? - La telefon.
Bună seara. Nu mă cunoașteți, numele meu e Fisher.
Am înțeles că ați avea o mașină de vânzare.
Da, o mașină americană.
Da, am văzut-o la garaj. Cât cereți pe ea?
1100.
1100... Înțeleg. Deși pare o afacere, nu mă încântă prețul.
Nici mie nu mi-a plăcut când am luat-o.
Când ne putem întâlni?
Păi, ce spuneți de mâine la amiază?
Mă tem că nu pot atunci...
Nu, nu pot...
Și plec la Liverpool duminică.
Speram... N-ați putea veni până la mine în seara asta?
Unde e?
Maida Vale. Aș veni eu, dar mi-am răsucit rău genunchiul.
Îmi pare rău. Care-i adresa dvs?
61A Charrington Gardens.
- Harrington? - Nu, Charrington. La stânga după metrou.
La două minute de mers pe jos.
Bine. Voi fi acolo într-o oră.
E grozav.
Apropo, aduceți și mașina?
Mă tem că nu pot...
Nu contează. M-am uitat deja la ea.
Ați putea să aduceți certificatul de înmatriculare și actele necesare?
Da, bineînțeles.
Pentru că nu văd de ce n-am bate palma acum, aici, dacă mai lăsați din preț.
Mă tem că asta iese din discuție.
Ei bine, mai vedem ce putem face după câteva pahare.
- La revedere. - La revedere.
- Dl Fisher? - Da. Cpt Lesgate?
- Da. - Vreți să intrați?
Mulțumesc.
Drăguț din partea dvs.
Permiteți-mi să vă iau pardesiul.
- Ați găsit greu adresa? - Nu, deloc.
Vă rog, luați loc. Ce ziceți de o băutură?
Am impresia că v-am mai văzut undeva.
Ciudat că spuneți asta. Din momentul în care ați deschis ușa...
Stai puțin. Lesgate?
Nu ești Lesgate! Swan. C.J. Swan. Sau era C.A.
C.A.
Ai o memorie mai bună decât mine.
Fisher...
- Când ne-am întâlnit? - N-ai fost la Cambridge?
Ba da.
Cred că sunt 20 de ani de atunci.
Nu-ți amintești de mine. Am venit acolo în ultimul tău an.
- Ce coincidență! - Merită să sărbătorim.
Mă gândeam la ceva rece. Hai să vedem ce-avem aici. Ce spui de asta?
Perfect.
Și... de unde știai că mașina mea e de vânzare?
De la garaj mi s-a spus.
Asta-i ciudat. N-am spus nimănui de acolo.
Am oprit pentru un plin și le-am spus că sunt interesat de o mașină americană.
Atunci mi-au dat numărul tău.
- Am înțeles că-i de vânzare, nu? - Bineînțeles.
Bun. Dar nu discut prețul până nu bem trei coniacuri.
Te avertizez, negociez la sânge și dacă-s beat și dacă-s treaz.
La fel și eu.
Știi, cred că te-am mai văzut undeva de când am terminat Cambridge.
Ai fost pe la Wimbledon?
Asta e! Wendice! Tony Wendice!
Care-i chestia cu Fisher?
Care-i chestia cu Lesgate?
Te servesc cu o țigară?
Nu, mulțumesc. Am să-mi aprind pipa, dacă nu te superi.
E unul din obiceiurile pe care ți le-ai schimbat?
Îmi amintesc că în facultate preferai țigările scumpe.
Stai puțin! Cred că am o poză de-a ta pe aici, pe undeva.
Da!
Da, asta!
Făcută la banchet.
Aici ești tu, cu cea mai mare țigară făcută vreodată.
Ăsta a fost primul și ultimul banchet la care am mers.
Ce față de criminal aveam!
Da, într-adevăr.
Bineînțeles că mi-am amintit întotdeauna de tine datorită balului din facultate.
Tu ai fost casierul, nu-i așa?
Casier de serviciu.
Obișnuiam să organizez treburi de genul ăsta.
Da. O parte din bancnote au fost furate atunci, nu-i așa?
Așa e. Aproape 100 de lire.
I-am lăsat într-un seif din biroul meu. Dimineață, dispăruseră.
Fusese portarul de vină, bineînțeles.
Da, bineînțeles. Bietul Alfred! Nu și-a mai revenit niciodată!
Au găsit seiful în grădina sa din spate.
Dar nu și banii...
20 de ani de-atunci...
Cu ce te ocupi acum?
Mă ocup de imobiliare.
Nu sunt la curent cu tenisul. Mai joci?
Nu, am renunțat la tenis. Sau tenisul a renunțat la mine.
Toți ajungem să ne câștigăm pâinea cândva. Și am alergat destul pentru banii mei.
Am făcut înconjurul lumii de trei ori.
Ce faci acum?
Vând echipamente sportive.
Nu e foarte profitabil, dar îmi rămâne destul timp liber.
Văd că ești aranjat destul de bine.
Soția mea are proprii ei bani.
Altfel ar fi destul de greu să toc 1000 de lire pe mașina ta.
1100! Oamenii cu capital nu realizează ce noroc au!
Aproape că m-am resemnat să trăiesc cu banii pe care-i pot câștiga.
Întotdeauna te poți căsători pentru bani.
Mda. Presupun că unii pot face o afacere din așa ceva.
Eu știu că așa am făcut.
Ea de ce s-a măritat cu tine?
Eram un tenisman celebru!
Dar ai renunțat la tenis! Nu te-a părăsit.
Aproape a făcut-o...
După ce m-am căsătorit, am luat-o cu mine în câteva turnee.
Nu prea i-a plăcut și când ne-am întors, a încercat să mă facă să renunț la tenis
și să joc, în schimb, rolul soțului.
Într-un final am ajuns la un compromis:
mă duceam singur în America, pentru turneul pe iarbă,
și mă întorceam după Campionatul Național.
Am realizat în curând că s-au întâmplat o mulțime de chestii cât am fost plecat.
Una din chestii era că nu mă mai iubea.
Convorbiri telefonice care tocmai se încheiau, când se întâmpla să intru.
Era un vechi prieten de școală pe care obișnuia să-l viziteze din când în când.
Într-o zi, aveam o partidă.
Trebuia să joc într-un turneu pe teren acoperit. Ca de obicei, nu voia să mă duc.
Eram în dormitor. Sună telefonul.
Părea să fie ceva urgent.
După asta, părea să fie dispusă să joc, la toată urma,
așa că mi-am încărcat kitul de tenis în mașină și am plecat.
Am parcat mașina două străzi mai încolo.
M-am întors pe unde am venit.
Zece minute mai târziu a ieșit din casă și s-a urcat într-un taxi.
Eu am luat un altul.
Vechiul ei prieten locuia într-un atelier din Chelsea.
Puteam să văd prin fereastra atelierului cum gătea spaghetti la o lampă de gaz.
Nu vorbea mult, dar păreau foarte apropiați.
E ciudat cum poți să-ți dai seama când oamenii sunt îndrăgostiți.
Am plecat pe jos, gândindu-mă ce s-ar întâmpla dacă m-ar părăsi.
Ar fi trebuit să încep să-mi caut ceva de lucru.
Dintr-o dată am înțeles cât de mult am ajuns să depind de ea.
Toate acele scumpeturi cu care mă obișnuisem cât am fost în top.
Acum, terminasem cu tenisul de top, și, se părea, și cu nevasta.
Nu-mi aminteam să mai fi fost așa speriat.
Am intrat într-un bar să beau ceva.
Cum stăteam într-un colț, îmi închipuiam tot felul de lucruri.
Mi-am imaginat trei moduri diferite de a-l ucide.
M-am gândit chiar s-o ucid și pe ea.
Asta părea o idee și mai cutremurătoare.
Și chiar când mă gândeam cum s-o fac,
am văzut, dintr-o dată, ceva care m-a făcut să mă răzgândesc.
N-am mai plecat în turneul acela, până la urmă.
La întoarcerea mea, stătea exact unde ești tu acum.
I-am spus că m-am decis să renunț la tenis și, în schimb, să am grijă de ea.
- Și? - Și apoi, lucrurile s-au schimbat,
și n-a trebuit să mă străduiesc prea mult, până la urmă.
Se pare că seara cu spaghetti a fost un fel de rămas bun.
Prietenul a fost rechemat la New York.
- A, american? - Da.
Primea scrisori lungi de acolo. De obicei soseau marțea.
Le-a ars pe toate, cu excepția uneia.
Pe aceea, obișnuia s-o mute dintr-o poșetă în alta, pentru a o avea tot timpul la ea.
Scrisoarea aceea începea să devină o obsesie pentru mine.
Trebuia să aflu ce conținea.
Într-un final, am reușit.
Scrisoarea aceea era foarte interesantă.
- Vrei să spui că ai furat-o? - Da.
I-am scris, chiar, și două bilete anonime, oferindu-mă să i le vând.
De ce?
Speram că o va face să vină și să-mi spună totul despre el.
Dar n-a făcut-o. Așa c-am păstrat scrisoarea.
De ce-mi spui mie toate astea?
Pentru că ești singura persoană în care am încredere.
Oricum, a mers. Trebuie să fi fost frica de Dumnezeu, căci scrisorile au încetat.
"Și-am trăit fericiți, până la adânci bătrâneți!"
E ciudat să mă gândesc cum, doar acum un an, plănuiam în barul acela s-o omor.
Și poate c-aș fi făcut-o, dacă nu vedeam ceva ce m-a făcut să mă răzgândesc.
Ei bine, ce-ai văzut?
Te-am văzut pe tine!
Ce-ai văzut așa ciudat în asta?
Coincidența.
Vezi tu, cu doar o săptămână înainte fusesem la o reuniune,
iar băieții vorbeau despre tine, despre faptul că ai ajuns la Curtea Marțială,
în timpul războiului, un an în închisoare, astea erau noutăți.
Închipuie-ți, la colegiu, toți spuneam că Swan va ajunge în închisoare.
Din cauza cutiei aleia de bani, presupun.
Ce-i cu ea?
O, dragul meu prieten, toată lumea știa că tu ai luat banii ăia.
Bietul Alfred!
Mulțumesc pentru băutură.
A fost interesant să ascult problemele tale matrimoniale.
Consider că nu vrei mașina aia până la urmă.
Nu vrei să-ți spun de ce te-am adus aici?
Da, cred că ai face bine.
Când te-am văzut în barul acela, dintr-o dată, totul a devenit destul de clar.
Doar cu câteva luni înainte, Margo și cu mine am făcut un contract
ce stipula că fiecare va lăsa, tot ce avem, celuilalt în caz de accidente.
Averea ei se ridica la peste 90.000 de lire.
Mai ales investiții, din care se puteau scoate cu ușurință banii.
Ar fi fost periculos dacă aș fi fost suspect.
Aveam nevoie de un alibi.
Unul foarte bun.
Apoi te-am văzut pe tine.
Mă întrebam ce se întâmplă cu oamenii după ce ies din pușcărie. Oameni ca tine, adică.
Pot obține slujbe? Vechii prieteni mai sunt alături de ei?
Presupunem că n-au avut niciodată prieteni.
Eram atât de curios să știu, încât te-am urmărit.
Te-am urmărit până acasă, în noaptea aia.
Și... Vrei să-mi dai paharul tău de vin, bătrâne?
Mulțumesc, mulțumesc mult.
Te-am tot urmărit de-atunci.
De ce?
Am sperat că la un moment dat, am să te prind cu ceva și am să pot să...
... mă șantajezi?
... să te influențez!
După câteva săptămâni, ți-am învățat rutina.
Și asta a făcut să fie mult mai ușor.
Mai degrabă plicticos.
La început da.
Dar știi cum e: cu cât afli mai multe, cu atât devine mai fascinant.
Deveniseși chiar fascinant.
În fapt, erau momente în care simțeam că aproape-mi aparții.
Trebuie să fi fost interesant.
Obișnuiai să te duci la cursele de câini lunea și marțea.
Am început să merg și eu, doar ca să fiu aproape de tine.
Ți-ai schimbat numele în Addams.
- Eram plictisit de Swan. E vreo crimă asta? - Nu, nu. Chiar deloc.
De fapt, n-am găsit nimic ilegal în legătură cu tine.
Eram chiar descurajat.
Într-o zi, ai dispărut din locuința ta.
Am sunat-o pe proprietăreasă.
I-am spus: "Dl Addams îmi datora 5 lire". Dar se pare că asta era nimic.
Domnul Addams îi datora ei chiria celui mai bun apartament pe 6 săptămâni: 55 lire.
Și domnul Addams părea așa un domn drăguț!
- Asta a supărat-o cel mai mult. - Da...
Întotdeauna asta le supără cel mai mult.
Dacă mai vrei o băutură, te superi dacă-ți pui mănușile astea?
Unde rămăsesem? A, te pierdusem. Apoi, te-am găsit, într-o zi, la cursele de câini.
Te-am urmărit până la noua ta casă, din Belsize Park.
De aici, domnul Addams devine domnul Wilson.
Domnul Wilson părăsește Belsize Park, datorând chiria pe 16 săptămâni,
și întrucâtva mai fericit la o întâlnire cu o dră Wallace.
Obișnuiai să ieși cu dra Wallace miercurea și duminica.
Cu siguranță era îndrăgostită de tine, nu?
Presupun că-și închipuia că ți-ai lăsat mustață pentru a-i face ei o plăcere.
Biata dră Wallace!
Sunt foarte interesante toate astea. Te rog, continuă.
Iulie-august-septembrie. Apartamentul 127, Carlisle Court.
Locatar: o doamnă van Dorn.
De pe urma soțului i-au rămas două hoteluri și un apartament spațios mobilat.
Ce bază de operațiuni grozavă, pentru cpt Lesgate!
Singura problemă era că îi plăcea să fie curtată și era deosebit de costisitoare.
Probabil de aia încercai să-i vinzi mașina de vreo lună încoace.
Dna van Dorn m-a rugat să i-o vând.
Știu, am sunat-o puțin înainte de a sosi tu aici.
E vrea doar 800.
Care-i cea mai apropiată secție de poliție?
Vis-a-vis de biserică. Două minute de mers pe jos.
- Să zicem că m-aș duce acolo, acum. - Ce le-ai spune?
- Totul. - Totul?
Totul despre dl Addams, dl Wilson?
Doar să le spun că încerci să mă șantajezi ca să...
Ca să?
Ca să-ți ucid soția!
Aproape aș vrea s-o faci, ca să putem muri de râs.
- Nu uiți ceva? - Uit?
Mi-ai spus destul de multe în seara asta.
Destule.
Dacă le-aș spune cum ai urmărit-o până la studioul ăla din Chelsea,
privind-o cum făcea spaghetti și toate celelalte prostii?
- Nu le-ar da de gândit? - Cu siguranță.
- Ar presupune că ai urmărit-o chiar tu. - Eu? De ce-aș face-o?
De ce i-ai fura poșeta? De ce i-ai scrie toate scrisorile alea șantajiste?
Poți dovedi că n-ai făcut-o?
Cu siguranță tu nu poți dovedi c-am făcut-o eu.
Va fi cuvântul tău împotriva cuvântului meu.
Asta i-ar ameți de cap. Tu ce-ai putea spune?
Aș putea spune că ai venit la mine pe jumătate beat,
vrând să împrumuți niște bani, datorită faptului că am fost colegi.
Când am refuzat, tu ai menționat ceva despre o scrisoare aparținând soției mele.
Din câte am înțeles, încercai să mi-o vinzi.
Eu ți-am dat câți bani am avut, iar tu mi-ai dat scrisoarea.
Am amprentele tale pe ea, îți amintești?
Ziarele ar scrie, dacă m-aș duce la poliție, că tu ai spus o poveste nebunească
despre faptul că aș vrea ca tu să-mi ucizi soția.
Înainte de a merge mai departe, bătrâne, ia în calcul și inconvenientele.
Vezi tu, sunt destul de cunoscut, iar tarele tale de asemenea.
Mai devreme sau mai târziu, proprietăresele tale
vor ajunge să depună mărturie asupra caracterului tău.
Și cineva, cu siguranță te-a văzut cu dna Wallace.
Am remarcat cât ești de grijuliu să nu fii văzut cu ea.
De obicei, vă întâlneați în locuri ferite,
unde n-ai fi putut fi recunoscut.
Cum ar fi mica ceainărie din Pimlico.
A fost ideea ei, nu a mea.
Da, a fost puțin stresant, nu-i așa?
Greu de găsit un loc unde s-o duci pe dna Van Dorn.
Apropo, dna van Dorn știe de dl Addams, dl Wilson și dra Wallace?
Plănuiești să te însori cu dna van Dorn, nu-i așa?
Îți merge mintea, nu?
Nu, nu chiar, am avut timp să pun lucrurile cap la cap,
să mă pun în locul tău.
De aceea știu că vei fi de acord.
Ce te face să crezi că voi fi de acord?
Din același motiv pentru care măgarii, cu un băț la spate și un morcov în față
merg întotdeauna înainte și nu înapoi.
Vorbește-mi despre "morcov".
1000 de lire banii jos.
Pentru o crimă?
Doar câteva minute de treabă, asta e tot.
Fără riscuri. Garantez.
Depinde de tine. Patinezi pe o gheață subțire.
Habar n-am despre ce vorbești.
Ar trebui să știi. A fost în toate ziarele.
Femeie de vârstă mijlocie, găsită moartă, de la o supradoză sau ceva de genul ăsta.
Se pare că lua droguri de ceva timp, și nimeni nu știe de unde le obținea.
Dar noi știm, nu-i așa?
Biata dră Wallace!
Mia asta de lire, unde este?
E într-o cutie de valori, la o bancă.
Unde?
Undeva, în Londra.
Bineînțeles, nu trebuie să ne întâlnim din nou.
Imediat ce-mi livrezi "mărfurile", îți trimit prin poștă tichetul bancar
și cheia cutiei de valori.
Ia suta asta de lire avans.
Poliția ar ajunge pe urma uneia din bancnotele astea înapoi la tine
și am sfârși spânzurați de aceeași funie.
Nu pot. De un an întreg încasez un supliment de 20 de lire pe săptămână.
Doar în bancnote de 5.
Pe care i-am schimbat în timpul meu liber.
Pot să-ți văd extrasul de cont?
Desigur.
Nu atinge.
Dă înapoi o pagină.
Contul s-a micșorat cu 1000 de lire într-un an.
Să presupunem că te întreabă poliția de asta.
Mă duc la cursele de câini de două ori pe săptămână.
Îl vor verifica pe agentul tău de pariuri.
Ca și tine, întotdeauna pariez pe calculator.
Mulțumit?
Când ar trebui să se întâmple?
Mâine seară.
Mâine? Nici vorbă!
Trebuie să mai gândesc la asta.
Trebuie să fie mâine. Așa am aranjat lucrurile.
Unde?
Aproximativ, unde stai acum.
Cum?
Mâine seară, Halliday - ăsta-i prietenul american - și cu mine,
vom merge la o petrecere.
Ea va rămâne aici.
Se va duce la culcare mai devreme, și va asculta teatrul radiofonic.
Întotdeauna face asta când ies.
Exact la 23 fără 3 minute, intri în casă pe ușa din stradă.
Vei găsi cheia de la ușa asta...
sub traversa asta.
- A cincea treaptă. - Așa e.
Mergi direct la fereastră.
Te ascunzi după draperii.
Exact la 23:00, mă voi duce la telefonul hotelului să-l sun pe șeful meu.
Voi forma un număr greșit. Numărul ăsta. Asta-i tot ce voi face.
Când va suna telefonul, vei vedea lumina pe sub ușa de la dormitor.
Când va intra, lumina se va întinde de-a lungul camerei.
Așa că nu mișca până nu răspunde la telefon.
Fă cât mai puțin zgomot posibil.
După ce-ai terminat, iei receptorul și fluieri. Apoi închizi.
Nu spune ce-ai făcut, nici eu n-am să spun nimic.
După ce aud fluieratul, am să-nchid și voi forma din nou.
Numărul corect, de data asta.
Voi vorbi cu șeful meu, să-i spun că totul e în regulă, și mă voi întoarce la petrecere.
Ce va urma? Continuă.
Vei vedea valiza asta aici.
E plină cu haine de-ale mele pentru curățătorie.
Deschide-o și aruncă hainele pe jos.
Apoi umple-o cu cutii de țigări și câteva cești de astea.
Închide capacul, dar nu-l zăvorî.
Apoi lasă valiza aici, așa cum e acum.
Ca și cum aș fi grăbit.
Asta-i ideea. Acum, fereastra...
Dacă e încuiată, descuie-o și las-o deschisă.
Apoi ieși exact în același mod în care ai intrat.
- Pe ușa asta? - Da.
Și aici e lucrul cel mai important.
Cum ieși, lasă cheia exact unde ai găsit-o.
- Sub traversa de la scări? - Da.
Da, dar ce anume o să se presupună că s-a întâmplat?
Păi, or să presupună că ai intrat pe fereastră.
Că ai crezut că apartamentul e gol, că ai luat valiza și te-ai apucat de lucru.
Ea a auzit ceva.
A aprins lumina.
Tu ai văzut lumina pe sub ușă și te-ai ascuns după draperie.
După ce a intrat în cameră, tu ai atacat-o înainte să poată țipa.
Când ai realizat că tocmai o omorâsei,
te-ai panicat, ai fugit prin grădină și ai lăsat prada.
Un moment, doar.
Se va presupune că aș fi intrat pe această fereastră.
- Să presupunem că va fi încuiată. - Nu contează.
Ea se plimbă adesea prin grădină înainte de a merge la culcare.
Și de obicei uită să o închidă când se întoarce.
Asta va trebui să spun eu poliției.
Da, dar ea ar putea spune că...
Dar ea nu va putea spune nimic, nu-i așa?
E-n regulă.
Voi părăsi apartamentul.
Voi pune cheia înapoi sub traversă.
Apoi voi ieși pe ușa de la stradă.
Să presupunem că ușa de la stradă va fi încuiată.
- Cum voi reuși să intru? - Ușa de la stradă nu e niciodată încuiată.
- La ce oră te vei întoarce? - În jur de 12.
Am să-l aduc pe Halliday înapoi pentru un păhărel.
O vom găsi amândoi,
până atunci fiind împreună de când o părăsisem.
Iar acesta va fi alibiul meu.
- Ai uitat ceva. - Ce?
Când te vei întoarce cu... cum îl cheamă... Halliday...
- Cum vei intra în apartament? - Voi intra eu primul.
Dar cheia va fi sub traversă.
El va vedea când o vei lua. Va strica toată acoperirea.
Nu. Nu va fi cheia mea sub traversă.
Va fi cheia ei.
O voi lua pe a ei din poșetă și o voi ascunde acolo
chiar înainte de a părăsi apartamentul.
Ea nu va trebui să iasă, așa că nu-i va sesiza lipsa.
Când mă voi întoarce cu Halliday, voi folosi cheia mea.
Apoi, în timp ce el va căuta prin grădină sau așa ceva,
voi lua cheia de sub traversă și o voi strecura în poșeta ei,
- înainte de sosirea poliției. - Câte chei de la ușa asta există?
Doar a ei și a mea.
- Mavel Z4-99. - Tony, eu sunt.
Bună, dragă. Cum merge?
Minunat. E o piesă într-adevăr minunată.
Am savurat fiecare minut.
Regret. Adică, mă bucur.
- Vii și tu, nu-i așa? - Nu cred.
Abia dacă am făcut ceva.
Dragă, doar un moment. Cred că e cineva la ușă.
Poți fi văzut prin fereastra dormitorului.
Îmi pare rău, dragă. Alarmă falsă.
Uite, de ce nu-l duci pe Mark la Gerry?
- Cum vom intra? - Păi, spune-le numele meu.
Nu știu cum e formația, dar mâncarea e bună.
Apropo, Maureen a sunat după ce-ai plecat
și ne-a invitat la cină miercuri.
Ai ceva programat pentru miercuri în agenda ta, dar nu deslușesc.
Ceva de genul "Al Bentall."
Cine e, un alt prieten de-al tău?
Albert Hall, fraierule.
Albert Hall, bineînțeles.
Mă bucur că nu trebuie să mergem la Maureen.
- Gătește mizerabil. - Începe. Trebuie să zbor.
Bine, dragă. Distrează-te.
Tony, nu dilua prea tare martini-ul ăla.
Acum, unde-i poza maharajahului?
Când vei termina de lipit tăieturile alea din ziare?
Va trebui să-mi fac timp într-una din zilele astea.
Aici e. Acesta e maharajahul.
- Nu e de vis? - Are patru Rolls-Royce-uri și bijuterii
cât să se scufunde un cuirasat, dar tot ce vrea el e să joace la Wimbledon.
Sărăcuțul e așa de scund că abia se vede la capătul rachetei
Ar trebui să...
Mulțumesc, Tony.
Ar trebui să scrii o carte despre toate astea.
De ce n-ați colabora voi doi, la un roman polițist pe o temă cu tenis.
Ce spui, Mark?
- Mi-ai sugera crima perfectă. - Nimic nu mi-ar plăcea mai mult.
Cum ți-ar plăcea să scrii o povestire polițistă?
Uiți investigația și concentrarea asupra crimei. Crima e totul.
Să-ți imaginezi că furi ceva sau că omori pe cineva.
Cum o faci? E interesant.
De obicei, eu mă pun în pielea criminalului și mă întreb:
"Ce fac în continuare?"
Chiar crezi în crima perfectă?
Da, absolut. Pe hârtie, asta.
Cred că aș putea concepe un plan mai bun ca al majorității oamenilor
dar mă îndoiesc că l-aș putea pune în aplicare.
De ce nu?
În romane, lucrurile merg cum vrea autorul.
Dar în viața reală, lucrurile nu-s întotdeauna așa.
Nu. Mă tem că omuciderea mea ar fi precum jocul meu de bridge:
aș face greșeli și n-aș realiza asta, până m-aș trezi
- că toată lumea se uită la mine. - Să bem, Mark.
- Da. - Ce faci mâine?
- Nimic. - Ce-ar fi să mergem
- să luăm prânzul la Windsor. - Bună idee.
Vino devreme, dar nu prea devreme.
- Trebuie să ne revenim din mahmureală. - Ce zici de 11?
- E bine. - Putem lua prânzul la Kings Head.
- E chiar în Windsor? - Nu, e chiar lângă.
Ți-am dat ție cheile mele? Se pare că nu le găsesc nicăieri.
Nu știu. Poate că le-am pus pe amândouă în poșetă.
Am să mă uit.
Nu. Am numai un set aici.
Ești sigur că ale tale nu sunt în pardesiu?
Nu, le-am căutat. Pot să le iau pe ale tale?
- E puțin aiurea. - De ce?
S-ar putea să vreau să ies.
În seara asta?
Da, mă gândeam să mă duc la un film.
Ce-ai spune de teatru? Teatrul radiofonic de sâmbătă?
Oh, nu. E un thriller. Nu-mi plac thriller-urile când sunt singură.
- Înțeleg. - În orice caz, am să mă întorc
înaintea ta, așa că am să-ți pot deschide.
Dar nu ne întoarcem înainte de miezul nopții.
Ai putea să dormi la ora aia.
Întotdeauna poți să-ți pui cheile sub celebrul preș.
E-n regulă. Iată-le. Erau în mănuși.
Ei bine, rămâne așa.
La ce film mergi?
Unul clasic, cred.
- Chiar te duci? Sâmbăta seară? - Întotdeauna pot încerca.
- Dar, dragă... - Acum, nu-mi spune să stau acasă.
Știi că urăsc să stau degeaba.
Degeaba? Sunt sute de chestii de făcut.
Să-i scrii lui Peggy, ca să-i mulțumești pentru weekend.
Și tăieturile alea din ziare? E o ocazie grozavă.
Mi-ar plăcea asta. Voi doi să mergeți la distracție
și eu să stau cu tăieturile alea plicticoase.
- Foarte bine. Nu mai mergem. - Ce vrei să spui?
E clar că nu vrei să mergem, așa că nu mai mergem.
Vom sta aici, cu tine.
Și ce vom face, vom juca niște cărți?
Tony, dragă...
Am să sun la Grendon și am să le spun că nu mai venim.
Tony, te rog, hai să nu ne purtăm copilărește.
Bine, am să-ți lipesc tăieturile alea vechi din ziare.
Nu trebuie s-o faci, dacă nu vrei.
Dar vreau.
Cred că am să încerc să prind un taxi.
Avem lipici?
Da, este în birou, cred.
- Ai nevoie și de foarfeci. - Trebuie să fie în coșulețul meu de cusut.
Împrumută-mi niște mărunțiș. Am nevoie pentru taxi.
Hei, lasă-mi geanta în pace.
- Cât ai nevoie? - Stai să văd cât ai.
- Las-o jos. - Oricum îmi datorezi 10 bucăți.
- De ce? - Eu am plătit pachetul ăla
pe care l-ai trimis lui Peggy. Asta-i pe lângă întreținere.
Lasă-mă să ți-i dau, atunci. Ține-ți mâinile.
Așa. Câți vrei?
Am 3, 5, 7 și șase pence.
- Ne ajunge până acolo și înapoi. - Dar mai bine ia ceva.
- Cât costă cina? - E plătită, inclusiv bacșișul.
Dacă nu mă întind, Mark contribuie și el.
A ajuns taxiul.
Tony, ce aștepți?
- Nimic, dragă. - Noapte bună, Margot.
Pe la ce oră ajungi?
Pe la 12. Mă întorc cu Mark pentru un păhărel.
- Vei fi trează? - Probabil că mă voi culca devreme
- și n-aș vrea să mă trezești. - Vom fi tăcuți ca șoriceii.
- Noapte bună. - Noapte bună.
- Margot. - Da.
Știi, e posibil să sune bătrânul Burgess.
Spune-i că suntem la Grendon. S-ar putea să fie important.
- Care-i numărul? - E în carte.
Bine.
La revedere, dragă.
E-n regulă, Mark.
Stau la Hotel Torbay. Știi vreun hotel în Dartmoor?
Nu chiar în Dartmoor, dar oarecum în zonă.
Oricum, ideea de bază a acestei povestiri e Închisoarea Dartmoor.
Stăteam la Hotelul Torbay, cum spuneam, m-am dus la bar...
... m-am întors spre el și i-am spus: "Ce faci aici?"
Răspunse: "Călătoresc în scopuri comerciale. Vând mașini agricole."
Știe, vreunul dintre voi, băieți, cât e ora exact?
Da, e 11 și 7 minute.
- Tocmai l-am potrivit la 11. - Ceasul meu a stat.
- Trebuie să-l potrivesc. - Cum spuneam...
Scuză-mă, bătrâne. Trebuie să-l sun pe șeful meu.
Mașini agricole...
Alo.
Alo?
Dați-mi poliția. Repede. Poliția.
- Margot? - Cine-i acolo?
Dragă, eu sunt.
Oh, Tony. Tony, slavă Domnului.
Întoarce-te imediat.
- Ce s-a întâmplat? - Nu-ți pot explica acum.
- Vino repede, te rog. - Dragă, vino-ți în fire.
- Ce e? - M-a atacat un bărbat.
- A încercat să mă sugrume. - A fugit?
Nu. E mort.
Tony, mai ești acolo?
- Margot. - Da?
Acum, ascultă cu atenție.
Da. Ascult.
Nu atinge nimic. Ajung la tine imediat.
- Nu. N-am s-ating. - Nu atinge nimic...
... și nu vorbi cu nimeni, până nu ajung acolo.
Nu, n-am să ating nimic.
- Promiți? - Da, promit.
Tony, te rog, repede.
Stăteam la același bar, și-l văd pe același tip stând în capăt...
Vine la mine și spune...
Nu, stai jos. Trebuie să fug.
Margot nu se simte prea bine.
- Serios? - Nimic serios.
- Rămâi și distrează-te. - Vin cu tine.
Nu. E în regulă.
... cu care mi-a cumpărat niște martini sec...
Tony! Oh, Tony.
E-n regulă, dragă. E- regulă. Ce s-a întâmplat?
Mi-a pus ceva în jurul gâtului.
- Părea un ciorap. - Ești sigură? Lasă-mă să văd.
Am venit să răspund la telefon, și el a sărit de după draperii...
... și a încercat să mă ștranguleze.
Aproape leșinasem.
Am simțit foarfeca în mâini...
... și mi-a dat drumul dintr-o dată și a căzut pe podea.
Abia se vede puțin sânge.
Când a căzut, trebuie să fi avut...
- Ce faci? - Încerc să-mi găsesc...
Aici erau, aspirinele mele.
Am o durere îngrozitoare de cap...
Ce e?
Mai bine aș aduce o pătură.
Închide fereastra, te rog.
Nu. Nu trebuie să atingem nimic până la sosirea poliției.
Trebuie să fi intrat prin efracție. Mă întreb ce căuta.
- Ceștile astea, presupun. - Când va ajunge poliția aici?
- I-ai chemat, deja? - Nu.
Mi-ai spus să nu vorbesc cu nimeni.
N-ar fi mai bine să-i suni acum?
Ba da.
- Unde-i Mark?. - I-am spus să se ducă direct acasă.
- Centrala. - Alo, centrala...
-... dă-mi poliția din Maida Vale. - I-ai spus și lui?
Nu știam exact ce s-a întâmplat. I-am spus că nu te simți bine.
Poliția din Maida Vale.
Poliția? Avem un accident groaznic.
- Da, dle? - Un bărbat a fost ucis.
- Numele dvs, dle? - Wendice.
- E cu doi de S? - Nu, D-l-C-E.
"C-E." Adresa dvs, dle?
61A Charrington Gardens, parter.
- E un accident? - Nu știu.
Cum adică, nu știți?
Credeți c-ar fi putut fi ucis de cineva?
Nu știu.
Aveți idee cine ar fi putut s-o facă?
Vă voi explica când veți veni. Cât durează?
- Cam două minute. - Două minute.
Și nu atingeți nimic, da, dle?.
Nu, n-o să atingem nimic. La revedere.
- Am să mă îmbrac. - De ce?
- Vor vrea să mă vadă și pe mine. - N-or să te vadă.
Dar vor trebui să-mi pună întrebări.
Vom aștepta până mâine. Am să le spun tot ce va trebui să știe.
- Tony? - Da?
- De ce mi-ai telefonat? - Ce?
Scuze, dragă, am să-ți spun mai târziu.
Mă gândeam la ceva.
Spuneai că a folosit un ciorap?
Cred că era un ciorap sau un fular.
- Nu e aici? - Nu, dar mă aștept să-l găsească ei.
Acum du-te în pat.
Ceai, domnilor?
Sergent. Uite. E celălalt ciorap.
Gata. Împrăștiați-vă. Hai, mișcați-vă.
Aproape gol. Amintește-mi să mai iau.
Întotdeauna se termină când îți trebuie.
Uite, înainte să uit, sergentul vrea să știe,
de ce n-ai sunat imediat la poliție.
- Cum aș fi putut? Erai... - Știu, dar...
Mi-ai spus clar să nu vorbesc cu nimeni...
-... până când nu ajungi. - Știu...
... dar i-am spus o poveste ușor diferită.
- De ce? - Păi, i-am spus că n-ai sunat la poliție...
... pentru că ți-ai închipuit în mod natural că voi suna eu de la hotel.
De ce i-ai spus asta?
Pentru că era o explicație perfect logică, și el a acceptat-o.
Acum, dacă ar ști că nu i-am chemat imediat,
... ar putea să devină suspicioși și să ne pună o mulțime de întrebări.
- Vrei să spun același lucru? - Așa zic...
... în caz că revin.
Ăsta trebuie să fie Mark. Vrei să-i deschizi?
- Bună dimineața, dnă. - Bună dimineața.
- Dna. Wendice? - Da.
Sunt ofițer de poliție. Pot intra?
Desigur.
Scuzați-mă. Am să-l anunț pe soțul meu că ați venit.
Mulțumesc.
- Bună dimineața. - Bună dimineața, dle.
Sunt Inspectorul Șef Hubbard, însărcinat cu Investigațiile Crimelor.
Credeam că i-am dat sergentului toate informațiile.
Da. Am văzut raportul său, bineînțeles...
dar sunt câteva lucruri pe care aș vrea să le aflu personal.
Înțeleg că sergentul v-a văzut doar câteva moment, dnă Wendice?
- Da, eu... - Soția mea suferea
din cauza șocului puternic.
Da, a fost o experiență destul de neplăcută.
Vă deranjează dacă arunc o privire pe-aici?
Vă rog. Dormitorul și baia sunt pe aici.
Cu certitudine n-a pătruns prin baie.
Iar bucătăria are grilaje la fereastră.
Presupunem că a intrat prin aceste ferestre de aici.
Am înțeles că nu erați aici când s-a întâmplat.
Nu, eram la o petrecere la hotelul Grendon
și din coincidență, am telefonat-o pe soția mea când a fost atacată.
Înțeleg.
Puteți să-mi spuneți cu exactitate ce oră era?
Nu, mă tem că nu. Mi-amintesc că mi se oprise ceasul.
Dvs știți, dnă Wendice?
- Nu, nu știu. - Luați loc, inspectore.
Mulțumesc.
Aveți idee cine a fost?
Da. Cel puțin am descoperit unde locuia.
Se pare că sunt încă confuzii în privința numelui său.
Se pare că avea mai multe.
L-ați văzut vreodată înainte?
Nu, bineînțeles că nu.
- Acesta este? - Da.
Nu-l recunoașteți?
Nu, nu l-am văzut niciodată.
Dar nu i-ați surprins nici o secundă figura?
Nu. Vedeți, el m-a atacat pe la spate, și era și întuneric.
Cu greu l-aș fi putut vedea vreun pic.
Dar înainte v-am arătat fotografiile astea
și ați spus că nu l-ați mai văzut înainte.
Cum ați fi putut ști asta, dacă nu i-ați văzut fața aseară?
Nu prea înțeleg.
Inspectore, soția mea vrea să spună că din câte știe ea
nu l-a văzut niciodată înainte.
- Asta ați vrut să spuneți? - Da.
Dar dvs, dle? L-ați mai văzut înainte?
Nu.
- Nu, doar că... - Da?
Seamănă foarte bine cu cineva din facultate, dar fără mustață.
Cum îl chema?
Nu știu. Trebuie să fie vreo 20 de ani de când am terminat.
- Cumva Lesgate? - Nu.
- Wilson? - Nu.
- Swan? - N...
Swan.
Stați puțin. Swan. Da, asta e.
Aici e o poză veche făcută la banchet. Am fost la aceeași facultate.
Aici e el. E de necrezut.
- L-ați cunoscut bine? - Nu. Era mai mare decât mine.
- L-ați mai întâlnit de atunci? - Nu, cel puțin...
Acum, că mă gândesc, realizez că l-am văzut destul de recent.
- Dar nu i-am vorbit. - Când asta?
Acum 6 luni, într-o gară.
Victoria, cred. Îmi amintesc că remarcasem ce puțin se schimbase.
Avea mustață atunci, dle?
Nu.
Dnă Wendice, vreți să-mi arătați exact ce s-a întâmplat aseară?
- Tony, chiar trebuie? - Mi-e teamă că da, dragă.
Eram în pat când sună telefonul.
M-am ridicat și am venit aici.
- Ați aprins lumina de aici? - Nu.
Arătați-mi exact unde stăteați.
M-am oprit aici, și am ridicat receptorul.
Un moment, numai. Sunteți sigură că erați cu spatele
- la fereastră, în felul ăsta? - Da.
- Dar de ce? - De ce nu?
Adică, de ce să vă duceți pe după birou?
Eu aș fi ridicat receptorul de aici.
Dar întotdeauna răspund de aici.
Păi, de ce?
În caz că am de scris ceva, pot ține telefonul cu mâna stângă.
Înțeleg, da. Scuzați, continuați.
Când am ridicat receptorul,
trebuie să fi ieșit de după perdelele astea să mă atace.
- Mi-a pus ceva în jurul gâtului. - Ceva?
Ce vreți să spuneți?
Cred că era un ciorap.
Înțeleg. Și ce s-a întâmplat apoi?
Păi, m-a trântit peste birou.
Îmi amintesc cum căutam foarfecele.
Unde țineți foarfecele de obicei?
În coșul acesta de cusut. Uitasem să-l pun la loc.
Ce v-a făcut să credeți că a ieșit de după draperiile acestea?
- Unde altundeva ar fi putut fi? - Draperiile erau trase?
- Erau. - Dvs le-ați tras?
Nu, inspectore, eu le-am tras chiar înainte de a ieși.
- Tot atunci ați închis și fereastra? - Da.
- Sunteți foarte sigur de asta, dle? - Foarte sigur.
Întotdeauna le închid când trag draperiile.
Cum credeți că a intrat?
Presupunem că prin efracție.
Nu sunt semne de spargere.
Raportul nostru arată că broaștele sunt neatinse.
Dnă Wendice...
... de ce n-ați chemat poliția imediat după?
Încercam să sun la poliție
când am realizat că soțul meu era pe fir.
Bineînțeles că am crezut că va suna el la poliție, de la hotel,
- înainte de a se porni încoace. - Nu v-ați gândit să chemați un doctor?
- Nu. - De ce nu?
- Era mort. - De unde știți asta?
Eu...
- Era evident. - I-ați luat pulsul?
Nu. Bineînțeles că nu.
Oricine și-ar fi dat seama că e mort.
- Doar să se fi uitat la ochii ăștia ficși. - Deci i-ați văzut, totuși, fața.
I-am văzut ochii! Nu-mi amintesc fața lui!
Inspectore, e evident că soția mea nu l-a mai văzut vreodată.
Și dacă n-a intrat pe fereastra asta, cum a intrat?
De fapt, suntem destul de siguri că a intrat pe ușa asta.
Dar era încuiată.
Margot, ai deschis cumva ușa asta după ce am plecat?
- Nu. - Câte chei există la ușa asta, dle?
Doar două. A mea era în poșetă, iar tu ai avut-o pe a ta la tine.
Da, așa e.
- Menajera are și ea o cheie? - Nu.
Aveți angajată vreo femeie cu ziua?
Da, dar nici ea nu are vreo cheie.
Sunt întotdeauna aici când sosește ea.
Ce vă face să credeți că a intrat astfel?
- Pantofii lui. - Pantofii lui?
Pământul era foarte umed aseară.
Și dacă ar fi venit prin grădină, ar fi lăsat urme de noroi pe covor.
După cum se vede, n-a lăsat deloc urme
pentru că și-a șters pantofii de preșul din fața ușii.
- De unde știți? - E un preș nou,
și câteva din fibrele lui au rămas pe pantofii lui.
- Dar sigur... - Și aici era o mică pată de gudron,
pe preș, și câteva fibre sunt, de asemenea, pătate.
Nu e nici un dubiu.
Stați puțin.
Cred că știu.
Ți-amintești când ți-a fost furată geanta?
- Da. - Nu era și cheia înăuntru?
Ba da, dar era tot acolo când am recuperat-o.
Stați puțin. Vreau să aud totul.
- Ce fel de geantă era? - O poșetă, inspectore.
Soția mea a pierdut-o în gara Victoria.
Dar am recuperat-o de la Obiecte pierdute după două săptămâni.
- Lipsea ceva? - Toți banii erau dispăruți.
- Altceva? - Nu.
- Nici vreo hârtie sau scrisoare? - Nu.
- Sunteți sigură despre asta? - Da.
Și portcheiul era în poșeta dvs când ați pierdut-o?
Da, dar era tot acolo când am recuperat poșeta.
Dar oricine a furat poșeta ar fi putut să facă o copie.
Unde s-a găsit poșeta, în final?
În gara Victoria.
Nu era acolo unde mi-ați spus că l-ați văzut pe omul acesta, dle?
Când ați pierdut geanta?
N-a fost atunci când ne-am dus s-o vizităm pe Peggy?
Ba da, atunci. Îmi amintesc, acum.
Stătea în restaurant.
- Nu era acolo unde ți-ai lăsat geanta? - Ba da...
... și n-am spus eu ceva de genul, "E cineva din facultate"?
- Nu-mi amintesc. - Așa a intrat.
A făcut o cheie duplicat și a pus originalul înapoi în geantă.
Înainte de a merge mai departe cu asta, cum a reușit să treacă de ușa de la stradă?
- Ușa de la stradă nu e încuiată niciodată. - Înțeleg.
Ei bine, s-ar fi putut să fi făcut duplicatul cheii dvs.
Și s-ar fi putut s-o fi folosit ca să deschidă ușa.
Dar, bineînțeles, n-a făcut-o.
- De ce nu? - Pentru că dacă ar fi avut cheia,
ar fi fost încă la el când a murit.
Dar nu s-a găsit nici o cheie când a fost căutat în buzunare.
Se pare că am ajuns de unde am plecat.
Ei bine, nu chiar.
Atunci, cum a intrat?
Mai bine am scrie toate astea într-o declarație.
Aș vrea să faceți amândoi o declarație oficială înainte de anchetă.
Biroul meu e la un minut de aici.
Poate că ați putea veni chiar acum.
- Tony. Marg... - Mark, acesta e inspectorul Hubbard.
- Inspectore, acesta e Mark Halliday. - El a fost cu mine aseară.
- Încântat. - Dle Halliday...
Din moment ce ați fost cu dl Wendice aseară, poate ne puteți ajuta.
Vă amintiți cât era ceasul când a plecat să dea telefon?
Da. Era chiar 23:03.
Cum de vă amintiți asta?
Ceasul dlui Wendice stătuse. Câțiva dintre noi ne-am verificat ceasurile.
Mulțumesc. Vedeți, era chiar atunci când dna Wendice a intrat aici
să răspundă apelului lui, când a fost atacată.
Ai sunat-o pe Margot înainte sau după ce l-ai sunat pe șeful tău?
Tony, știu ce-am vrut să te întreb.
De ce m-ai sunat aseară?
Stați puțin, înainte de a mă încurca.
La 23:03, ai plecat de la petrecere să-l suni pe șeful tău.
Da, am folosit telefonul public de pe hol.
Cât timp ai stat de vorbă cu șeful tău,
înainte de a o suna pe soția ta?
N-am mai vorbit cu el.
Nu-mi puteam reaminti numărul lui,
așa că am sunat-o pe soția mea ca să se uite în agendă.
Adică, m-ai sculat din pat ca să afli numărul lui?
Am fost nevoit. Șeful meu avea avion spre Bruxelles în dimineața asta.
Voiam să-i reamintesc ceva. Era destul de important.
Nu era nici o carte de telefoane în hotel?
Ba da, dar numărul lui nu se găsea în cartea aceea.
- Și l-ai sunat? - Oh, nu.
Când am auzit ce s-a întâmplat aici,
- am uitat de toate. - Mda.
Dle Halliday, dl și dna Wendice vor veni
până la biroul meu să dea câte o declarație.
Vreți să-mi lăsați adresa dvs, dle? Poate am să mai am nevoie de dvs.
- Sigur. - Să-mi iau doar haina.
- Stau la hotelul Carfax. - Vreți s-o scrieți aici?
Și telefonul dvs.
- Ați mai fost înainte pe aici, dle? - Da. Da, cam cu un an înainte.
- Poftiți, dle. - Mulțumesc.
Dle Wendice, s-a adunat mulțimea în fața casei.
V-aș sugera să ieșim prin grădină.
- Nu e o portiță în capătul celălalt? - Ba da.
Dar s-ar putea să fie încuiată.
- Ați vreți să verificați, dle? - Sigur.
Cât de multe știe despre dvs și dna Wendice?
Scuzați?
I-ați scris o scrisoare dnei Wendice din New York.
A fost găsită în buzunarul de la piept al mortului.
N-am pomenit de asta pentru că nu eram sigur cât știe dl Wendice.
Aveți vreo idee cum a ajuns acolo?
Nu.
- Unde-i Tony? - S-a dus în grădină.
Dnă Wendice, când ați pierdut geanta,
- ați pierdut și o scrisoare? - Nu.
Margot, a fost găsită în buzunarul mortului.
Ați pierdut-o, nu-i așa?
Da, așa e.
V-am întrebat despre asta și înainte, nu-i așa?
Da, dar vedeți, soțul meu nu știe de asta.
Omul ăsta vă șantaja, nu-i așa?
Nu mai are rost. Trebuie să-i spun lui Tony.
- Nu. - E singurul lucru pe care-l putem face.
După ce dna Wendice a pierdut scrisoarea,
a primit biletele astea două.
Octombrie trecut?
De câte ori v-ați întâlnit cu omul ăsta?
Nu l-am văzut niciodată!
- Dle Halliday, veniți cu noi. - Da, desigur.
Dnă Wendice...
când veți face declarația,
s-ar putea să fie alt ofițer de poliție de față.
Trebuie să vă avertizez, mai întâi, că orice veți spune
va fi notat și folosit ca probă.
Nu vă faceți probleme despre ce mi-ați spus mie până acum.
Am uitat cu totul de asta.
Dar de acum înainte, spuneți-ne tot ceea ce știți despre omul ăsta
și tot ceea ce s-a întâmplat aseară.
Dacă încercați să ascundeți oricât de puțin,
s-ar putea să vă puneți într-o situație foarte dificilă.
Aș vrea să-mi explicați ce înțelegeți prin asta.
Sigur.
Acum, admiteți că l-ați ucis pe omul acesta?
Ați spus că ați făcut-o în autoapărare.
Din nefericire, nu sunt martori,
deci n-avem decât cuvântul dvs.
Dar am auzit totul, inspectore, la telefon.
Ce anume ați auzit, dle inspector?
Am auzit o serie de horcăieli.
Ați auzit ceva care să vă sugereze că cineva ștrangulează?
Ceea ce am auzit, inspectore, este în acord cu ceea ce mi-a spus soția mea.
Deci ceea ce știți despre asta e ceea ce v-a spus soția, nu-i așa?
Sugerați că omul a intrat să vă prade apartamentul.
Dar nu sunt probe care să susțină asta.
Sunt, totuși, probe că vă șantaja.
- Șantaja? - Da, mă tem că e adevărat, Tony.
Și sugerați că a intrat pe fereastră.
Și noi știm că a intrat pe ușa aceasta.
Dar n-ar fi putut intra așa. Ușa era încuiată.
Și sunt doar două chei.
Soțul meu o are pe a lui la el. A mea e în poșetă.
Uitați.
Ați fi putut să-l lăsați să intre.
Sugerați că l-ar fi lăsat să intre ea însăși?
În acest moment, se pare că e singura posibilitate.
Nici măcar nu credeți că am fost atacată?
Cum credeți că m-am ales cu vânătăile astea pe gât?
Ați fi putut să vi le faceți singură.
Un ciorap de mătase a fost găsit în afara ferestrei.
Avea două noduri făcute.
Semnifică asta ceva pentru voi?
Presupun că era ciorapul pe care l-a folosit.
Am găsit al doilea ciorap ascuns sub această placă.
Puteți explica de ce-ar fi făcut atacatorul așa ceva?
Nu.
Ciorapii ăștia erau ai dvs?
- Nu! - Știm că erau.
Unul din călcâie a fost țesut cu niște ață de mătase care nu se prea potrivea.
Am găsit o papiotă de mătase în coșul dvs de cusut.
Tony, erau o pereche de ciorapi aici.
Am auzit cum poliția plantează dovezi pentru a fi sigură de condamnare.
Omul ăsta a stat aici ore, aseară.
Ar fi putut să ia ciorapii ăștia și să facă orice cu ei.
Desigur. Probabil, chiar și să-și șteargă pantofii
- de preșul de la intrare. - Alo?
Alo, Roger, slavă cerului că ești acasă.
Tony Wendice aici. Ascultă, am avut o spargere aseară
- și Margot a fost atacată. - Margot? A fost rănită?
Ea e în regulă, dar omul a fost ucis. Poliția e aici.
Nu râde. Ei sugerează că Margot l-ar fi ucis intenționat.
N-aș spune asta, dacă aș fi în locul dvs, dle.
- Ei bine, asta-i bună. - Da, e haios, nu-i așa?
Poți să aduci totodată și poliția din Maida Vale?
- Da, vin imediat. - Mulțumesc, bătrâne. La revedere.
E-n regulă, dragă. Roger vine încoace.
Dle Wendice, trebuie să vă sfătuiesc...
Avocatul nostru ne va da toate sfaturile de care avem nevoie, mulțumesc.
Margot...
- Poftim poșeta ta. - Mulțumesc.
- Veniți? - Desigur, inspectore.
Da. Ei bine, doar... Adică, doar mă întreb.
Vă acuz, că pe 26 septembrie,
l-ați omorât pe Charles Alexander Swan.
Vreți să spuneți ceva în apărarea dvs?
Și l-ați cunoscut, vreodată în viața dvs,
pe acest om, Swan?
Ați primit o scrisoare de la dl Halliday.
Această scrisoare a fost găsită în buzunarul mortului.
Acum spuneți că nu l-ați cunoscut.
O considerați pe prizoniera, Margot Mary Wendice,
vinovată, sau nevinovată?
Vinovată.
Sentința curții este să vă întoarceți în închisoare,
pentru executarea pedepsei cu moartea.
- Bună, Mark. - Tony.
Eu...
Ai ceva vești de la ministrul de interne?
Atunci e mâine?
Tony, consider că ești în stare să faci orice pentru a-i salva viața.
- Am făcut totul. - Nu, n-am făcut totul.
Am încercat să-mi imaginez ceva,
în caz că se va ajunge aici.
Chiar cred că e singura ei șansă.
S-auzim.
Margot a fost condamnată pentru că nimeni n-a crezut povestea ei.
Procurorul a încercat să arate că spune minciuni,
și juriul l-a crezut. Pe ce se baza cu adevărat cazul său?
Doar pe trei lucruri: scrisoarea mea, ciorapul ei
și pe faptul că, deoarece nu s-a găsit nici o cheie la Swan,
ea trebuie să-l fi lăsat să intre.
- Nu-mi spune că... - Așteaptă puțin.
Acum, ascultă-mă. Aici intervii tu.
Trebuie să mergi să le spui la poliție o poveste oarecare.
Orice, pentru a-i convinge că Margot până la urmă nu minte.
Puțin probabil ca poliția să creadă ceva, orice le-aș spune.
Tony, scriu povești de astea de ani de zile.
Am conturat ceva pe care le-ai putea spune.
Hai să luăm lucrurile alea unul câte unul.
Margot a spus că nu l-a lăsat niciodată pe Swan înăuntru.
Bine.
El trebuie să fi deschis ușa cumva.
Să presupunem că le-ai spune că ai lăsat cheia undeva afară?
Atunci Swan ar fi putut să intre singur.
- De unde ar fi știut unde e? - I-ai spus tu.
Dar nu l-am întâlnit pe Swan de 20 ani.
Tony, Swan e mort.
Ne putem folosi de asta.
Poți spune orice vrei. Poți chiar să spui că voi doi
v-ați întâlnit undeva și ați plănuit totul împreună.
Ce-am plănuit?
Sugerezi că am aranjat cu Swan să vină aici
- și s-o șantajeze? - Nu.
S-o omori.
- S-o omor pe Margot? - Exact.
- De ce? - Pentru că așa a spus.
"A ieșit de după draperie
și a încercat să mă ștranguleze."
Bine, asta a făcut el.
Se bazează tocmai pe ceea ce a spus ea.
Nu vezi? Asta e și ideea mea.
Dar scrisoarea ta?
Un om nu-l ucide pe cel pe care-l șantajează.
- N-ar avea nici un sens. - Știu. Mă îngrijorează și pe mine.
Dar am rezolvat și scăparea asta.
Le spui că ai furat-o tu din poșeta ei.
De ce aș fi făcut asta?
Pentru că ai vrut să citești scrisoarea mea.
Când ai citit-o, ai înnebunit și te-ai decis să-i dai o lecție.
Ai scris biletele alea de șantaj.
Nimeni nu poate dovedi că n-ai făcut-o tu.
Și, de asemenea, poți spune că nu l-ai văzut niciodată pe Swan în gara Victoria.
Ci că ai inventat-o pentru a crea o conexiune între el și scrisoarea mea.
Vezi cum se leagă toate?
Dar scrisoarea ta a fost găsită în buzunarul lui.
- Tu ai pus-o acolo. - Când?
Cândva, înainte de sosirea poliției.
Și ai fi putut și...
planta ciorapii tot atunci.
Mark, de ce-aș fi vrut eu ca cineva s-o omoare pe Margot?
Știu, Tony.
Ne e destul de greu să vedem asta, pentru că amândoi...
Amândoi o iubim.
Dar acum avem nevoie de un motiv.
Avem nevoie disperată!
Hai să luăm pe rând vechile motive.
- A făcut Margot vreun testament? - Da, cred că da.
- Cine-i beneficiarul? - Presupun că eu.
- Ăsta-i motivul! - Mii de soți și soții
își lasă banii unii altora fără să se omoare între ei.
Poliția nu va crede asta. O vor lua ca fiind spusele unui om
care încearcă, cu disperare, să-și salveze soția.
Ei bine, eu cred cu tărie că merită să încercăm.
Recunoaște, nu pot să te spânzure pentru o crimă care n-a avut loc.
Cel mai mult te-ai putea alege cu câțiva ani de pușcărie.
Mulțumesc mult.
E un preț mic de plătit. Îi vei salva viața!
E grozav că tocmai tu spui asta, Mark.
Viața ei n-ar fi acum în primejdie dacă n-ai fi fost tu.
Datorită asocierii cu tine
a pierdut ea simpatia juriului.
Nu mă înțelege greșit, Mark.
Dacă ar exista o cât de mică șansă de a ieși din asta, aș face-o.
Dar trebuie să fiu convingător.
De exemplu, cum aș fi putut să-l determin pe Swan să facă așa ceva?
I-ai oferit bani sau altceva.
Ce bani? N-am nici un ban.
Ba da! I-ai fi avut pe ai lui Margot.
Ar fi trecut luni până să pun mâna pe ei.
Și oamenii nu comit crime pe credit.
Nu, cred... cred că trebuie să te gândești la ceva mai bun de atât.
Știu că încerci să fii de folos.
Dar poți să-ți imaginezi pe cineva crezând o poveste ca asta?
Da, pot. Dacă îi poți face s-o creadă!
N-aș ști ce să spun. Vino cu mine.
Asta ar fi o greșeală. Ei știu chestiile pe care le scriu.
N-am avea nici o șansă...
Bună, inspectore.
E vorba despre soția mea?
- Nu, dle, mă tem că nu. - Atunci ce e?
Fac o anchetă în legătură cu un jaf care a avut loc
- acum trei săptămâni, dle. - Nu poate aștepta câteva zile?
Bineînțeles, dle. Sunt conștient de situația dvs.
Dacă-mi permiteți, aș vrea să-mi exprim regretele...
Da, inspectore, e-n regulă. Acum, cum aș putea să vă ajut?
Casierul unei fabrici din strada Ledbury a fost atacat în biroul său,
și doi oameni au fugit cu mai multe sute de lire,
majoritatea în bancnote.
Ce are asta de a face cu mine?
În cazuri de astea, toate diviziile de poliție trebuie să fie atente
la oricine cheltuiește mari sume de bani.
- Înțeleg. - Și mă întrebam
- dacă ați vândut ceva recent. - De ce?
Se întâmplă că subalternul meu făcea o anchetă
la Wales' Garage ieri, și se pare că dvs
ați deschis recent un cont aici pentru
peste Ł60 bani lichizi.
Da, aveam ceva mai mult la mine
așa că am plătit cu bani lichizi.
Înțeleg. Ați scos banii aceștia din banca dvs?
Ați fost la banca mea, inspectore?
Da, de fapt, am fost. Dar nu m-au ajutat.
Conturile băncii sunt protejate cu strictețe.
Da, dar sunt mai degrabă surprins că n-ați venit mai întâi la mine.
Era, până la urmă, o chestie de rutină.
Nu voiam să vă deranjez.
De unde i-ați luat, dle?
Vă privește, cumva?
Dacă sunt bani furați, da, dle, mă privește.
- Îmi permiteți să fumez? - Vă rog.
Chiar credeți că am primit bani furați?
Până nu-mi spuneți de unde-i aveți, nu știu ce să cred, nu?
Vedeți, dacă aveți banii de la cineva pe care nu-l cunoașteți,
adică, aceea ar putea fi persoana pe care o căutăm.
Bună.
- Este al dvs? - Ce e?
Portcheiul cuiva. Stătea pe podea, aici.
Nu. Al meu e aici.
Nu. Nu, nu e al dvs.
Se poate să fie al meu, atunci.
Da. Da, e al meu.
Trebuie să-mi fi căzut din buzunar. E o mică gaură acolo.
Asta-i problema cu portcheiurile astea, seamănă între ele.
- Scuze, dle, ce spuneați? - Nu cred că spuneam, nu?
Da, da. Despre banii ăia.
Aș fi recunoscător dacă mi-ați spune de unde îi aveți.
O sută de lire e destul de mult pentru a-i căra după tine.
- Spuneați 60 acum un moment. - Chiar așa?
Oh, da. Da, subalternul meu s-a hotărât să sape puțin mai mult
înainte de a o trece în raport.
Zicea că ați plătit o factură croitorului dvs,
și alta pentru vin și spirtoase.
Regret că v-am produs deranj. Dacă ar fi venit la mine, i-aș fi explicat.
Am câștigat, recent la cursele de câini o sumă mare de bani.
- Peste Ł100?. - Da. Peste Ł100.
S-a mai întâmplat și înainte, știți.
De ce nu mi-ați spus asta imediat?
M-am rușinat c-am fost prins că merg la cursele de câini
când soția mea e sub sentința morții.
Da, știu cum e. Te ajută să-ți alungi gândurile.
Ei bine, asta lămurește totul, nu-i așa?
Îmi pare rău că vă deranjez într-un astfel de moment.
Chiar deloc, inspectore. Chiar deloc.
Mai e doar un lucru, dle.
Aveți vreo valiză mică, albastră?
- Ați găsit-o, deja. - De ce, ați pierdut-o?
Da. Voiam s-o declar în după-amiaza asta.
- Cred că am uitat-o într-un taxi. - Înțeleg.
Ar trebui să încercăm s-o recuperăm, nu?
De unde ați luat taxiul, dle?
Colțul Hyde Park, cam acum o jumătate de oră.
- Ceva valoros în ea? - Nu. Câteva cărți și...
- Ceva bani? - Două sau trei lire într-un plic.
- Nu 200 sau 300? - Nu, mi-e teamă că nu.
- Tocmai bine. - Spuneți-mi, inspectore,
cum ați aflat de valiză?
Magazinul de vinuri la care ați plătit nota,
de asemenea subalternul a verificat garajul și croitoria.
Toți și-au amintit că o aveați când ați plătit facturile.
Da, ei bine, o folosesc în loc de servietă, vedeți.
Taximetriștii sunt recunoscuți pentru returnarea lucrurilor.
Sper că o veți găsi în bună stare, dle.
Inspectore, înainte de a pleca,
cred că dl Wendice are ceva să vă spună.
Oh, are?
Și aș vrea să vă arăt ceva aici, dle.
Nu-i de mirare că n-ați putut dormi în dormitorul ei.
Trebuie să fie mai mult de Ł500 aici.
De unde îi aveți?
Vă pot spune de ce îi are.
Acești bani erau pentru plata lui Swan,
după ce ar fi omorât-o pe dna Wendice.
Dar după cum știți, a fost un accident,
așa că nu a fost necesar să-l plătească, până la urmă.
N-ar fi putut face asta, fără a da naștere unor întrebări
așa că s-a împăcat cu ideea.
S-a împăcat cu ideea de pe 27 martie.
Ei bine, dle Wendice?
Înainte de a veni dvs, a încercat să mă convingă
să merg la poliție cu cea mai fantastică poveste pe care ați auzit-o.
Aparent, l-am mituit pe Swan să-mi omoare soția astfel încât
corectează-mă, dacă greșesc, Mark -
astfel încât aș fi putut să-i moștenesc banii.
Și asta nu e tot.
Vă amintiți scrisoarea dlui Halliday?
Ei bine, aparent, nu Swan a furat-o, ci eu.
Și am scris cele două bilete de șantaj
și am păstrat scrisoarea, pe care am plantat-o asupra cadavrului.
- Și ciorapul... - Da, ciorapul.
Mai bine v-aș spune asta. Sună mai degrabă a confesiune.
Am substituit - e cuvântul corect? -
Da, am substituit alt ciorap al soției cu unul care...
Mă urmăriți, nu-i așa? Ce altceva, Mark?
I-a spus lui Swan că va ascunde cheia undeva afară,
probabil pe pervazul acesta.
Swan a intrat singur.
S-a ascuns după draperii, apoi Wendice a telefonat.
- Asta a adus-o pe ea... - Un moment.
Dacă Swan a folosit cheia dlui Wendice,
ar fi trebuit să fie asupra lui când a murit.
Mai mult, cum a intrat dl Wendice când s-a întors de la hotel?
Ar fi putut să-l lase ea să intre.
El ar fi putut să-și ia cheia din buzunarul lui Swan, înainte să ajungeți voi.
El a intrat cu cheia lui. Asta va fi susținut la judecată.
- Nu-ți amintești? - Haide, Mark. E rândul tău.
Swan ar fi putut să ia cheia de aici,
să deschidă ușa,
și să pună cheia înapoi pe pervaz înainte de a intra.
Toate astea sunt foarte interesante, dar nu mă duce cu nimic mai aproape
de ceea ce voiam eu să aflu.
Dar e o chestiune de viață și de moarte. Ce altceva ar mai putea conta?
Ceea ce mă interesează pe mine este de unde are dl Wendice banii.
Asta-i tot ce vreau să știu.
Doar un moment. Vă rog, dle.
Inspectore, așteaptă un minut! Uite la asta.
Ultimul cec pe care l-a scris e de pe 26 martie.
Asta-i înaintea zilei în care s-au întâmplat toate astea. De atunci nu l-a mai folosit.
- Acesta e cecul... - Dle Halliday.
Scuze.
N-a retras nici o sumă importantă din banca sa. Nu mai mult de Ł53.
Dar uite, inspectore,
practic în fiecare săptămână, Ł35, 40, 45, 50.
Ar fi putut să-i economisească.
Aș fi putut să fi plănuit toate astea de ani de zile.
- Atunci de unde i-ai luat? - Chiar vrei să știi?
- Te avertizez. N-o să-ți placă, Mark. - Haide.
Bine, tu ai vrut-o.
Când m-am întors aici, pentru petrecere, în noaptea aia,
am găsit-o aplecată peste cadavrul lui Swan, căutându-l prin buzunare.
Tot spunea că el are ceva de-al ei, dar nu-l găsește.
Era aproape isterică. De asta n-am lăsat poliția s-o chestioneze.
În starea în care era, ea ar fi spus toate minciunile din lume.
A doua zi, dimineața, mi-a arătat banii,
așa cum sunt acum, în bancnote de Ł1.
Și a zis, "dacă mi se întâmplă ceva, nu-i lăsa să descopere astea."
Ei bine, după ce a fost arestată am dus banii în valiza asta
în gara Charing Cross și i-am lăsat într-o cutie de valori.
Oricând aveam nevoie de bani, o scoteam
și o mutam în altă cutie de valori.
Știam că dacă ați fi găsit-o, ea n-ar fi avut nici o șansă.
Vedeți, era cât pe ce să i-o dea lui, când în loc de asta, l-a ucis.
Nu te aștepți ca cineva să creadă asta, nu-i așa?
Chiar n-am nici o idee. Ce spui de asta, inspectore?
Trebuie să spun că suspectam ceva de genul ăsta.
Adică, n-aveți de gând să verificați? Va fi spânzurată mâine.
Toate astea nu mai stau în puterile mele de luni de zile.
A fost deja un proces și un recurs...
Și, bineînțeles că nu înseamnă pentru mult pentru dvs.
Trebuie să admiteți că ați arestat persoana greșită.
- Cred că mai bine ai pleca. - Poți fi sigur că voi pleca.
Dar ai făcut o greșeală.
Ce se va întâmpla când Margot va auzi asta?
- Va nega, bineînțeles. - Și poate că-și va schimba testamentul.
Vei fi făcut totul pentru nimic, Tony.
Dacă aș spune povestea asta a lui, m-ar crede cineva?
Nu, nici o șansă.
Înainte de o orice execuție, se găsește cineva să facă așa ceva.
Trebuie să fie supărătoare pentru dvs întorsătura asta.
Presupuneți că l-ar lăsa s-o vadă?
Nu vreau s-o supăr tocmai acum.
Vorbește cu avocatul tău. El ar putea să preîntâmpine asta.
Ar trebui să bagi banii într-o bancă înainte să pună mâna cineva pe ei.
Mulțumesc. Cred c-o voi face.
Sper că dl Halliday nu mă așteaptă afară să-mi vorbească.
Vreți s-aruncați o privire, dle, să fiu sigur că a plecat?
- Liber. - Bine.
Apropo, dle, am fost rugat să vă spun
că sunt câteva lucruri de-ale dnei Wendice la secție.
- Ce fel de lucruri? - Doar cărți și o poșetă.
Ar vrea să mergeți să le ridicați.
- Adică, poimâine? - Da, sau azi, dacă vreți.
Întrebați la sergentul de la ghișeu. El știe despre ce e vorba.
Ei bine, la revedere, dle Wendice. Nu cred că va mai trebui să ne reîntâlnim.
La revedere, inspectore, și mulțumesc foarte mult.
- Poliția Maida Vale. - Inspectorul-șef, aici.
Dați-mi-l pe sergentul O' Brien, repede.
- O'Brien, aici. - Hubbard.
Uite, O' Brien, am intrat din nou în joc.
- Dă-i drumul. - Imediat, dle.
Inspector Hubbard.
Sunt eu, Mark Halliday.
Acum, ce ți-a mai venit? Care-i ideea?
- Ce faceți, aici? - Nu contează.
- Mă întrebam de ce... - Trebuie să pleci de-aici.
- Ascultați, inspectore... - Gura!
Dacă vrei s-o salvezi pe dna Wendice, fă liniște! Lăsă-mă să mă ocup de asta.
Cum e posibil să...?
Ce sunt toate astea?
Și mai vorbeau despre patrulele de poliție!
Să ne apere sfinții de amatorii plini de sine!
Mai bine te-ai pregăti pentru o surpriză, dle Halliday.
Margot!
Bună, Mark.
- Unde-i Tony? - Era...
- Era plecat în oraș. - Când se întoarce?
Nu suntem siguri.
- Tu ai fost cea care tocmai a sunat? - Da.
- De ce nu mi-ați deschis? - Aveți cheia dvs.
- De ce n-ați folosit-o? - Am vrut, dar nu se potrivea.
Știți de ce, nu-i așa?
Nu, nu știu. A fost schimbată broasca?
Pot să vă iau geanta un moment?
A cui e cheia asta?
Credeam că e a mea.
Nu știu.
Ce se întâmplă aici?
Soțul dvs a explicat asta, știți.
Ne puteți spune totul, acum.
Ce e?
Nu înțeleg.
Nu, nu cred că înțelegeți.
- Pearson. - Da, dle.
Du geanta asta înapoi la secția de poliție
- și ia mașina aia din drum. - Da, dle.
Așteaptă, puțin, nătărăule. Nu poți merge pe drum așa.
Vei fi arestat. Uite aici, pune-o în asta.
Margot, cum ai ajuns aici?
Nu știu.
Acum o oră, a venit gardianul să mă vadă,
și mi-a spus că voi fi dusă acasă.
Apoi doi polițiști m-au adus aici.
Mi-au spus că pot pleca, dar n-am putut să descui ușa asta.
Unde-i Tony?
Trebuia să vină în vizită în dimineața asta,
iar ei mi-au spus că n-a putut să vină.
I s-a întâmplat ceva?
Nu. Nimic.
Nu vreau să mă bag,
dar credeți că ați putea să ne spuneți ce urmăriți?
Dnă Wendice, ce-am să vă spun, s-ar putea să vă șocheze.
Da?
Credem cu tărie că soțul dvs a plănuit să vă omoare.
Tony a aranjat ca Swan să vină aici în noaptea aia și să vă ucidă.
De când știți asta?
- L-ați suspectat și dvs? - Nu, niciodată.
Dar acum...
Ce se întâmplă cu mine, Mark?
Se pare că nu sunt capabilă să simt nimic.
N-ar trebui să fac o criză sau ceva de genul ăsta?
E o reacție întârziată, asta-i tot.
În câteva zile, vei avea cea mai grozavă criză.
Când ați aflat asta, dle?
Ei bine, primul indiciu a apărut din întâmplare.
Am descoperit că soțul dvs a cheltuit
sume considerabile peste tot.
Peste Ł300.
Și se pare că asta de când ați fost arestată.
Acum, trebuie să aflu de unde și cum de are banii.
Apoi mi-am amintit că după ce ați fost arestată am căutat tot apartamentul.
Și am văzut o copie a extrasului său de cont în biroul ăla.
Așa că ieri după-amiază, m-am dus la închisoare și am cerut să văd geanta dvs.
În timp ce făceam asta, am sustras portcheiul dvs.
Foarte incorect, bineînțeles, dar eram în fierbere.
Și apoi, în dimineața asta, când soțul dvs a ieșit,
m-am întors aici, pentru a mă uita în declarația lui.
N-am putut s-o văd, pentru că n-am putut deschide ușa asta.
Vedeți, cheia pe care am luat-o din geanta dvs
nu se potrivea.
Williams?
Wendice.
Asta-i una.
Poliția Maida Vale. O'Brien la telefon.
Hubbard. Uite, O' Brien, îl poți recunoaște după pelerina de ploaie.
Tocmai s-a întors și n-a putut intra.
Cred că e pe drum spre secție, acum.
Pearson a sosit cu geanta?
- Da, dle. - Bine. Acum, ascultă.
Dă-i lui Wendice cărțile alea și poșeta
și fii sigur că vede cheia.
Mai bine pune-l să verifice conținutul și să semneze pentru el.
Dacă vrea propria cheie și pelerina de ploaie,
- spune-i că am plecat la Glasgow. - Da, dle.
- Nelămuriri? - Nu.
Sună-mă înapoi când părăsește secția.
Am înțeles, dle.
Ei bine, dle Halliday, v-ați prins?
Nu cred. Unde-i cheia dnei Wendice?
Mi-a luat doar o jumătate de oră s-o găsesc.
Dar dacă era aici, de ce n-a folosit-o Wendice acum?
N-a folosit-o pentru că n-a realizat că e aici.
Încă crede că e în poșetă.
Vedeți, ați fost foarte pe-aproape.
I-a spus lui Swan că va lăsa cheia sub traversa de pe scări.
Și i-a spus s-o pună înapoi în același loc.
Dar cum Swan a fost ucis, presupune că portcheiul dvs
e încă în unul din buzunarele lui Swan.
Asta a fost mica lui greșeală pentru că Swan a făcut
exact cum ați sugerat, dle Halliday.
A descuiat ușa,
apoi a lăsat cheia înainte de a intra.
Și a fost afară de-atunci și până acum.
Și cheia pe care a luat-o Wendice din buzunarul lui Swan,
- și-a strecurat-o în geanta ei, era... -... chiar cheia lui Swan.
Închipuiți-vă că nici măcar eu n-am ghicit din prima. Extraordinar.
Știți, m-a derutat tot timpul că nici o cheie n-a fost găsită în buzunarul lui Swan.
Adică, orice om are un portchei tot timpul la el.
Apoi am avut o străfulgerare.
Am luat cheia care se afla în poșeta dvs,
și m-am dus la prietena lui, dna Van Dorn, și-am deschis ușa apartamentului ei!
Apoi am telefonat de la ea la Scotland Yard.
- De ce m-ați adus pe mine aici? - Erați singura persoană
care ar mai fi putut să lase cheia afară.
Trebuia să aflu dacă știați că e acolo.
Presupunând c-aș fi știut?
N-ați știut.
- Mark. - Da, dragă?
Cred că am să fac criza aia.
- Inspector Hubbard? - O' Brien?
Da. Tocmai a părăsit secția.
Bine.
Încercați să mai rezistați puțin.
Williams, tocmai a părăsit secția!
- Dă-mi un semnal dacă apare. - Aveți o batistă?
Ce se întâmplă acum?
Mai devreme sau mai târziu, va veni încoace.
Cum eu i-am sustras cheia, el o va încerca pe cea din poșetă.
Când aceasta nu se va potrivi, el va realiza greșeala sa.
Va pune lucrurile cap la cap și se va uita sub traversă.
Dar dacă nu face asta, toate astea sunt doar presupuneri.
- Nu putem dovedi nimic. - Asta-i perfect adevărat.
Dar odată ce va deschide ușa, vom ști totul.
- Ce vom face atunci? - Îl voi suna pe ministrul de interne.
- Așteaptă apelul meu chiar acum. - Și dna Wendice?
Nu se va mai teme de nimic.
- Ți-e bine, Margot? - Da, e-n regulă.
Tăceți, acum, voi doi.
- Ce face? - Se întreabă de ce nu se potrivește cheia.
Se duce înapoi la poarta de la intrare. S-a oprit din nou.
Se uită în poșetă, acum.
Încearcă să-și amintească când a pus cheia înapoi în poșetă.
Acum se dă bătut.
Mă tem că l-am pierdut de data asta. Pleacă la vale pe stradă.
Stați. S-a oprit din nou.
Se întoarce.
Se holbează la cheie.
Bineînțeles, e cheia lui Swan, nu-i așa?
Acum s-a prins! Se întoarce înapoi grăbit.
Și-a amintit.
Ei bine, după cum spuneai, Mark, pare că merge pe hârtie, dar...
Felicitări, inspectore.
Apropo...
Dar tu, Margot?
Da, aș putea lua și eu puțin.
- Mark? - La fel și eu.
Presupun că dvs sunteți încă de serviciu, inspectore.