ДУМИТЕ
"Думите".
От мен.
Част първа.
Старецът стоеше под дъжда.
Гледаше как Рори и Дора Джансен се качват в лимузината.
Изглеждаше така, сякаш капките ги пропускаха.
Благодаря. - Лека нощ.
Не, кажи на мама да не се тревожи. Само искаме да се чувства добре.
Не, тя си взе фотоапарата. Ще направят много снимки.
Там ще има фотографи, това е официално събитие. Добре, да.
И ние те обичаме. - Обичам те, смешко.
Чао.
Родителите ми са много развълнувани.
И много те обичат. - А ти развълнуван ли си?
Да, това е голяма вечер. - И голяма чест.
Просто си нервен, скъпи, нормално е.
Просто ми идва малко в повече. Не очаквах нищо от това.
Къде си?
Трябваше да е малка книжка. - Знам.
Радвам се, че намерихте време за малката ни награда.
Удоволствието е наше. - Книгата е страхотна.
Но вие го знаете, разбира се. Чели сте всички рецензии.
"Сълзите на прозореца" ни представи един от най-вълнуващите
и чувствителни млади писатели,
появявали се на литературния хоризонт от много време.
Имаме привилегията с нас да бъде носителят на тазгодишната
награда на Сдружението за изкуство и литература -
г-н Рори Джансен.
Благодаря ви.
Опитах се да предам истината така, както я виждах.
Историята на един мъж, съпругата му и детето му.
Не съм предполагал, че такава малка книга
може да повлияе на толкова хора.
Само ми се щеше да имам идея и за втората си книга.
Не искам да ви отнемам от времето. Ще приключа с думите,
че честта тази вечер е изцяло моя. Благодаря ви.
Рори Джансен имаше всичко, за което бе мечтал.
Но някъде там старецът чакаше.
И щеше да промени всичко.
След колежа се преместиха в Бруклин.
Откриха апартамент на първия етаж в стара фабрика.
Беше пет години преди книгата
и наградите, но Рори вече знаеше как трябва да изглежда животът му.
Още ли? - Още мъничко.
Тук ли? - Да.
Пускай. - Да пускам?
Обичаше я. - Дора?
Обичаше Ню Йорк. - Ще ме изпуснеш.
Обичаше да се бори, за да плати наема.
Да се бори за изкуството си.
Да живее като всички велики писатели, пред които се прекланяше.
Мисля, че там трябва да сложим снимки.
И бюрото ти е добре там, където е в момента.
Трябва да боядисаме банята в розово.
Никога.
Млад писател, който се бори гласът му да бъде чут.
Обичаше евтино вино.
Колко струва? - 20 долара.
И да не прави нищо с дните си, освен да се скита из улиците.
Отива си с очите ми, какво да направя?
Но вечер, когато градът спеше,
той пишеше.
Благодаря, скъпа.
Преглеждам го финално. - И после?
После ще го дам на един агент по препоръка на професор Уолър.
И после? - И после ще празнуваме.
Но нямаме никакви пари. - После ще празнуваме.
Само трябва да го довърша.
Скъпа.
Стига, трябва да го довърша.
Добре, трябва да го довърша. - Хубаво.
Изпускаш.
Готово.
Ако не иска - не иска. Казах, че ще се опитам.
Какво имаш предвид? Разбира се, че давам дума.
В сряда правя поръчки, дотогава трябва да знам. До после, чао.
Трудиш се усилено? - Само гася пожари. Няма край.
Знам, че си зает, затова ще карам направо.
Да отидем в офиса ми.
Колко? - Само да изкараме следващия месец.
А после? След месец пак ще се появиш?
Един агент каза, че в книгата ми има потенциал.
Дадоха ли ти пари? - Не, но не става така.
Не е като при теб - работиш и ти плащат.
Трябва да си платя дължимото. - Не, аз трябва да го правя.
Нямаше да те моля, ако нямах нужда.
Мислиш ли, че ми е приятно да идвам така?
Мислиш ли, че ми е приятно да отказвам?
Имам чувството, че така ти вредя.
Трябва да поемеш отговорност за живота си.
Правя го. Имах работа на 15, бях сервитьор.
Преди 2 години решихме да се посветя на това да бъда писател.
Водихме този разговор в хола.
Мама се съгласи. - Оттогава мина време.
Може би трябва да ти е само хоби, докато не си стъпиш на краката.
Благодаря за окуражаването.
А Дора? - Какво за нея?
Трябва да имаш пари, преди да се ожените.
Знаеш ли? Съжалявам, че ти изгубих времето.
Ела тук и седни. Седни.
И ми говориш за брак...
Да не си на 11?
Това е за последен път.
Трябва да си намериш стабилна работа и да се издържаш.
Това е само част от това да бъдеш мъж.
Опитвам се да бъда мъж, татко.
Друга част от това да си мъж, независимо колко е болезнено,
е да приемеш собствените си граници.
Ела тук.
Обичам те. - Обичам те.
Ще ти ги върна, нали знаеш? - Да.
Да. Винаги можеш да работиш тук.
Ще се избием.
Продължи да пише, вярвайки, че има история, която да разкаже.
Изпрати романа навсякъде, където можеха да го издадат,
но като отговор получаваше само отхвърляне, безразличие,
или най-гръмкия звук от всички - тишина.
Накрая великият писател Рори Джансен
бе принуден да започне работа.
Започна в една от най-големите издателски къщи
в Ню Йорк с надеждата да създаде връзки.
Тук създадох милион връзки. - Ти си писател?
Да. Нещата ми са при различни тукашни агенти.
Дори се радвам, че ми отнема време да пробия.
Така имам шанс да развия стила си, да разбера пазара.
Ти какви неща пишеш?
За гневни млади мъже, предполагам.
И аз бях така. Сега пиша научна фантастика.
Ще израснеш. Само трябва време.
Довечера ще пишеш ли?
Ще си остана тук и ще гледам филм. - Добре.
Без дори да го осъзнават, потънаха в рутината на живота си.
И един петъчен следобед се ожениха в общината.
Меденият им месец беше в Париж.
Готов ли си?
Да.
Ърнест Хемингуей 1899 - 1961 г.
Само още две минути, става ли? - Без повече антикварни магазини.
Благодаря. Остави го това.
Рори. - Клондайк 474.
Повтарям...
Какво мислиш за това? Прилича на...
Това е хубаво. Какво мислиш?
Мисля, че е стара. - Чудесна е.
Ако я изчистим, можеш да я използваш за работа.
Така ли? - Стилна е.
Ще ти я взема.
Благодаря, г-жо Джансен.
Върнаха се в Ню Йорк и меденият месец свърши.
Пощата и пакетите отиват само при асистентите. Здравей.
И тогава, без никакво предупреждение,
Рори получи обаждането, което очакваше.
Благодаря. Да. Много ви благодаря. Добре.
Агентът имаше репутация за безупречен вкус
и за откриването на млади литературни звезди.
Добра е. Много е добра. Прекрасна творба е
и трябва да си много горд със себе си.
Много ви благодаря.
Работих усилено. - Личи си.
Гледам те и не вярвам колко си млад.
Е...
Виждам много истина в творбата ти, Рори.
Много съм впечатлен. - Не мога да повярвам.
Но за съжаление естеството на издателския бизнес в този момент
е такова, че не знам как да издам подобна книга.
Виж, Рори, никой няма да подкрепи такава книга.
От неизвестен писател. Няма пазар за това.
Трудно е за всеки писател и при всякакви обстоятелства
да го издадат, без да има опит. А тази книга...
Много е вътрешна.
Какво значи това? - Артистична е, проницателна...
Произведение на изкуството. - Значи трябва да забравя за нея?
Три години работих по нея. - Опитвам се да бъда честен с теб.
Казвам ти каква е реалността в ситуацията.
Имай търпение.
Нямаше да те извикам тук, ако наистина не вярвах в теб.
Всичко ще бъде наред.
Планираме пътуване за септември за 2 седмици.
Мисля, че ще наемем кораб. - Да, ще наемем кораб.
Не много голям. - Нищо откачено.
Но първите две седмици на септември е началото на...
Вземи си аванс. Не искате да изпускате, ще бъде чудесно.
Закуска, обяд, вечеря. - Ловиш риба
от океана и ти я готвят. Страхотно е.
Гмуркане, скачане във вода. Там всичко е различно.
Не можеше да спре да мисли за историята.
Откъде се е появила?
Кой я е написал?
Чрез тези думи той беше изправен срещу
олицетворението на всичко, което е искал да бъде,
и реалността на това, в което никога няма да се превърне.
Какво става с теб? Сякаш не си тук.
Много искаме да дойдете. - Защо не млъкнете?
Рори! Какво става? - Просто недей.
Не мога точно сега. - Какво става с теб?
Не мога...
Как се озова тук, по дяволите?
Рори. - Гледам живота си,
твоя живот, неговия живот,
живота на баща ми и на всички други
и идея нямам как хората се озовават там, където са.
Не знам! - Не е и нужно да знаеш!
Има много време, Рори. - Говоря ти за моя живот.
Какво за него? - Не е правилен!
Нищо не е правилно.
Това как трябва да ме накара да се чувствам?
Как трябва да се почувствам аз?
Не съм този, за когото се мислех.
Не съм. И се ужасявам от това, че никога няма да бъда.
Съжалявам.
Всичко е наред.
Не знаеше защо го прави.
Искаше само да усети как думите минават през пръстите му,
през ума му.
Набра отново всяка една дума точно така, както беше написана.
Не промени нито една точка или запетая,
не поправи нито една правописна грешка.
Искаше да знае какво е чувството
да се докосне до това...
Макар и само за миг.
Рори, можеш ли да дойдеш? - Какво става?
Добре ли си? Какво има, скъпа?
Целуни ме.
Какво има?
Боже! - Какво?
Какво? - Бременна ли си?
Не, не. Искам да ме изслушаш.
Днес работих на компютъра и...
Кълна се, никога не съм ти ровила из нещата,
но книгата ти беше на екрана и прочетох едно изречение,
после и второто и не можех да спра.
Слушай ме. Ти си всичко, което си искал да бъдеш.
Дора, не разбираш...
Защо ги пазиш в тайна от мен? - Не са тайна.
Тези истории са много по-различни от всичко, което си правил досега.
Сякаш си спрял да се криеш.
По-цялостни са, по-истински, по-честни.
В този роман има части от теб,
които съм знаела, че съществуват, но не бях виждала досега.
Никога... - Какви части?
Какви части?
Целият ти.
Целият, скъпи.
Някой трябва да го види.
Слушай ме. Винаги си казвал,
че всичко, което си искал, е да си добър писател.
С това, Рори, ти си велик писател.
Скъпи...
Занеси го на работа и го покажи на някого.
Ако не искаш да го направиш за себе си,
направи го за мен.
Извинете за безпокойството. - Рори, как си?
Добре. - Браво.
Имате ли минутка?
Зает съм. Какво мога да направя за теб?
Работя тук от над 2 години. Не съм молил никого за нищо.
Имам чувството, че сега ще помолиш за нещо.
Имам един роман...
Знам, че постоянно ви дават такива и сте много зает,
но искам само мнението ви.
Много бих го оценил.
Дните минаваха.
Седмиците ставаха месеци.
И когато есента настъпи, Рори беше забравил за книгата.
Рори.
Да, г-н Катлър?
Ела за момент. - Сега обучавам...
Да, да, той ще се оправи. Затвори вратата.
Знаеш ли какво правих снощи?
По абсолютното настояване на Дебра,
а Бог ми е свидетел, че се опитах да я отсвиря,
снощи прочетох романа ти.
Така ли?
Показвал ли си го на някого извън тази агенция?
Не, само вие сте го виждали. И съпругата ми.
Тя какво мисли? - Тя настоя да ви го покажа.
Нямам търпение да се запозная с нея и да й благодаря.
Рори, много бих искал да представлявам теб
и работата ти.
Написал си една забележителна художествена творба.
Нямаше Богоявление.
Нямаше знаци от боговете, посочващи правилната посока,
както беше във всичките му любими книги като дете.
Трябваше само да подпише договора.
Книгата постигна успех сред критици и читатели.
Благодаря ви.
Той беше любимецът на литературния свят в Ню Йорк.
Носителят на тазгодишната награда
на Сдружението за изкуство и литература,
г-н Рори Джансен.
Да вдигнем чаши за сина ни, писателя.
За Рори. - За Рори.
Рори Джансен направи своя избор.
И после срещна стареца.
Това е краят на първа част.
Благодаря ви.
Благодаря, че дойдохте. - Оставете човека да диша.
Все пак това е почивката му. Благодаря ви.
Ако искаш да полежиш или да си починеш, знаеш къде е стаята.
Четох, че харесвате розе от 2005 г.
Имаш 30 минути, така че нямаш време за любовна игра.
Съжалявам. - Няма нищо, чела съм книгите му.
Как каза, че ти е името? - Не съм казала. Даниела.
Красиво име.
Не можете ли да измислите нещо по-добро?
Какво ще кажеш за това - разполагам със стая отзад,
има хубаво вино и кашкавал. Няма да подписвам повече книги,
така че може да ми хрумне нещо по-интересно.
Искаш ли да отидем? - Води ме.
Я стига. - Гласът ми трябва да отпочине.
Гърлото ми се изсушава, докато чета, а има още една част.
Не се бъзикай с мен. - Не се бъзикам.
И без това вече знам всичко за теб. - Наистина? Всичко?
Всичко. - Какво знаеш?
Знам, че мразиш домати.
Знам,
че "Kind of blue" на Майлс Дейвис е любимият ти джаз албум.
Обичаш да гледаш повторенията на "Бар наздраве".
Седем години си учил латински и си преписвал на всеки изпит.
Това откъде го знаеш? - Сп. "Ескуайър", сам го каза.
Трябва да започна да чета интервютата си.
Какво друго знаеш?
Знам, че си с жена си от първата година в колежа.
Знам, че ходиш на всеки мач на Янките
и знам, че ти, Клейтън Хамънд, си гений.
Толкова и знаеш. - Защо?
Миналата година изпуснах два мача на Янките.
Съжалявам.
И с жена ми сме...
Разделени. - Всъщност това го знаех,
но носиш халка.
Да.
Е, Даниела, как влезе зад кулисите днес?
Студент съм в "Колумбия" и умолявах професора си за билета му.
Спечелих стипендия Елмън, точно като теб.
Г-н Хамънд, готови са за вас.
Да, г-н Хамънд, готови сме за вас.
Това е втората и последна за днес част.
Беше хладна и ясна есенна утрин.
Старецът беше облечен точно като предния ден.
Да ви спра ли такси? - Ще взема автобуса, благодаря.
Отивате ли до Сентръл Парк? Чудесно.
Как сте днес? - Добре. А вие?
Горе-долу, ако ме разбирате. - Да.
Коя книга четете?
"Питай прахта", Джон Фанти.
Къде го открихте? Никой не го знае.
Четете Фанти? - Да го чета? Познавах го.
Познавали сте Джон Фанти? - Запознахме се в Лос Анджелис.
Трябва да е било 1958 г.
Трябваше да е човек, когото всички познават.
Да. Какво се е случило?
Животът.
Какво е чувството?
Кое?
Да сте човек, когото всички познават.
Не мисля много за това. - Я стига!
Недей да лъжеш стария лъжец.
Хубаво е чувството, нали?
Хубаво е да признаят творчеството ти, да.
Да, сигурен съм в това.
И сега ти дават хубави маси в ресторантите.
Да.
Животът е бил благосклонен към теб.
При раждането ти боговете се усмихнали,
погледнали надолу и казали: "Вижте, този е писател.
Думите му ще бъдат прославени."
Не е толкова внушително, просто извадих късмет.
Написах книга, хората я харесаха. Не знам как се случиха нещата.
Написах две книги, които нямаше да се издадат без тази.
Обзалагам се, че сега ще ги издадат.
Прочетох книгата ти.
Много ми хареса. - Благодаря, оценявам го.
Прости на един стар фен, но просто ми угоди.
Писал си за следвоенен Париж.
Когато четох историите ти, бях точно там.
Вкусих от виното, от сладостта му.
Аз...
Любих се с момичето.
Стоях в кафенето онази сутрин
и се чудех какво бъдеще ме чака.
И дали въобще ме чака някакво бъдеще.
Чух...
Как плаче онова дете през нощта.
И усетих копнежа
по дома си, който е толкова далеч.
Страшен писател си, приятелю.
Благодаря.
Наистина го оценявам.
Трябва да вървя. Жена ми...
Знам, знам.
Творците не обичат да се говори за творбите им.
Би ли направил нещо за мен? - Разбира се.
Би ли ми подписал
моето копие от книгата ти? - Разбира се.
Имате ли химикалка?
Писател без химикалка. - Днес е ден за четене.
Вярно. Аз имам химикалка.
Имам история. Много добра история.
Знам, че постоянно го чуваш, но мисля, че тази ще ти хареса.
Ако ти кажа историята и ти я напишеш,
тогава може би ще получа някакво признание?
Не би било честно, нали?
Приятен ден. - Историята е за човек,
който написал книга и я изгубил
и за незначителния хлапак, който я е открил.
Още ли си тук?
Искаш ли да чуеш историята ми?
Или нямаш време?
Та...
Годината е 1944 и един 18-годишен младеж
беше войник в армията, неучаствал в битка.
Изпратиха го в Париж в края на войната.
Ето го и него, глупав младеж с тъпа усмивка на лицето си.
Ето го в Париж.
За него това беше на другия край на проклетия свят.
Беше шега, че поделението му привличаше най-лошите задачи.
През повечето време полагаха канализационни тръби,
взривени от германците по време на окупацията. Беше ужасна работа.
Липсва ми Юта.
Някак си младежът беше щастлив. Като прасе в кочина.
Повечето от момчетата бяха различни
от познатите му от квартала.
Бяха от къде ли не, от малки градчета, които дори не беше чувал.
Милият сигурно е ударил мина. - Да го закараме в моргата.
Това беше единственият труп, който видя, докато беше в армията.
Там имаше един тип, който беше много различен от него,
интелектуалец, същински книжен плъх.
С времето стана най-добрият приятел на младежа.
Даде му да чете някои книги,
първите книги, които младежът прочете през живота си.
За първи път видя свят,
по-голям от този, в който бе роден.
И искаше още.
Искаше да бъде нещо повече.
Писател. - Да.
Но нямаше представа какво означаваше думата.
Определено нямаше представа и как да го направи.
Израснал си във Филаделфия? - Да, но съм роден в Лондон.
Лондон?
Какво каза тя?
Какво каза? - Френският ми е лош,
но съм почти сигурен, че каза, че те обича.
Говори с нея. - Не.
Отивай. - Не е смешно.
Отиди и говори с нея. Иначе аз ще го направя.
По-късно разбра, че тя всъщност беше казала:
"Платете си сметката и се омитайте оттук."
Но кой бе той, че да оспорва съдбата?
Беше научил една дума на френски. - Да.
И тя знаеше една дума на английски.
Да.
Това беше идеалната връзка.
Как е "сладолед"?
Какво? - Студено ми е в главата.
Студено ти е в главата? - Да, боли.
Направи така. Сложи си пръста тук,
под езика. Това е малък номер. Така ще ти мине.
Не минава. - Изчакай секунда.
Сега?
Мина ми. - Казах ти.
Още един.
Какво стана? - Освободиха го от армията.
Това, което беше целият му свят, изведнъж започна да изглежда...
Толкова малко.
Нищо не се беше променило след заминаването му.
Освен него.
Той се беше променил.
За първи път в живота си се опита да пише.
Опита се да пише за Париж - за това, което е видял
и как се е чувствал.
Но думите просто не идваха.
Знаеше какъв живот иска.
Знаеше какво трябва да направи, за да го получи.
Младежът започна чиракуването си като писател.
Стана журналист в малък англоезичен вестник.
Имаше много вестници, които излизаха заради чужденците,
и щяха да наемат всеки, който може да върже няколко изречения.
Беше добро място за учене.
Две седмици по-късно се ожени за Силия.
2,785 кг и с очи като на майка си.
Това беше неговият момент.
Само че не го знаеше на момента.
Може би никой не го осъзнава на момента.
Тя плачеше толкова много.
На моменти не можеше и да мисли, камо ли да пише.
Господине?
Беше болна.
Съпругата? - Дъщеря ми.
Той нищо не можеше да направи.
Силия никога не беше същата.
И той не беше същият,
макар и да се опитваше да се преструва.
Ще се прибера по-късно.
Силия?
Каза, че си отива вкъщи при майка си в провинцията.
Имала нужда от време да помисли.
Имала нужда да е надалеч.
Не можеше да си спомни да е спал или ял.
Думите просто се изливаха от него.
Поток, който не можеше да контролира,
нито да поставя под въпрос откъде идва.
Думите образуваха форма, формата стана едно цяло
и след две седмици беше завършена.
И после? - После заспа.
Дълбоко и без да сънува.
Като се събуди, изчисти апартамента и отиде да търси жена си.
Тя му приличаше на дете,
както стоеше в стаята, в която е израснала.
Умоляваше го да се върне в Париж без нея.
Просто върви.
След няколко седмици тя най-сетне се върна вкъщи.
Той беше благодарен, че тя си е вкъщи.
Благодаря ти.
Искаше само да я прегръща,
да я види да се смее отново.
Прочете ли историята ми?
Не, още не съм готова. - Искаше да започне отначало.
Няма проблем.
Каза го така, сякаш това е най-лесното нещо на света.
В онази чанта е.
Не.
Не разбирам. Беше с мен във влака.
Какво? - Беше с мен във влака.
Но в различна чанта?
Не би трябвало да значи нещо,
но написването на тази история някак го беше спасило.
Как можеше тя да не разбира?
Години наред не си прости, че му пукаше за глупавите думи.
Знаеш ли какво?
Ти не си единствената, която я изгуби.
Изгубила е нещо. Слушайте ме!
Известно време се опитваха да закърпят нещата,
но не можеш да изтриеш миналото,
независимо колко ти се иска.
И за първи път младежът започна да копнее по дома.
Скоро копнежът стана толкова голям, че...
Той си тръгна.
Никога не се върна в Париж.
Никога повече не видя Силия.
Но след като изгуби тези страници...
Никога не успя да напише и една дума,
която да му изглежда правилно.
Може би не искаше отново да се задълбава толкова.
Може би вече не можеше да го прави. Както и да е, спря да опитва.
И след известно време
откри малко градче на север, в което се установи.
Откри нещо като покой.
Какво е чувството?
Чакай.
Още не е свършила.
Сега става наистина интересно.
Дълго след като всичко това бе останало в миналото,
младежът, който сега беше старец,
влезе в една книжарница.
В описанието пишеше, че авторът е нов глас,
който има нещо ново да каже.
Отворих книгата и започнах да чета.
Твоята книга.
Разказвачът стоеше над бебешко креватче.
Детето му умираше и нищо не можеше да стори.
Вижте...
Аз...
Това е недоразумение...
Не, не, приятелю,
няма никакво недоразумение.
Вече не можеш да се измъкнеш.
Това са моите думи,
моите истории.
А и какви са тези "сълзи на прозореца"?
Не знам защо си го направил.
Честно казано, не ме и интересува.
Просто реших, че трябва да знаеш историята
зад тези истории, ако случайно някой попита.
Може би сега имаш материал за следващата си книга.
Стоеше на пейката, зает за света,
или за времето, минаващо покрай него.
След няколко часа слънцето най-сетне залезе
и Рори Джансен бавно се надигна,
търсейки пътя към къщи.
Благодаря.
Ако искате да узнаете цялата история,
ще трябва да си купите книгата.
Колебаете се дали да правите изводи за моралното поведение.
Как ще коментирате? - Да, колебая се.
Това, което е страхотно в изкуството и при творците,
е, че ние задаваме въпросите...
Въпреки, че може никога да не узнаем отговорите.
Извинете ме за малко.
Извинете, госпожице, може ли първо да видя лична карта?
Изглеждаше така, сякаш се давиш. - Не, в стихията си съм.
Искаш ли да се махнем оттук?
Трябва да съм там, да разговарям, да се снимам,
да се усмихвам. Да събирам пари в тези трудни времена.
Жалко. - Добре, нави ме.
Мислех, че няма да попиташ. - Да им затворим вратата под носа.
Искам да видя къде пишеш.
Уверявам те, не е толкова вълнуващо.
Остави ме аз да преценя.
Брей.
Това място е... - Празно.
Празно, да.
Някак си е точно така, както си го представях.
Представяла си си как живея някъде от 8 месеца
и почти нищо не съм разопаковал?
Много е изискано, г-н Хамънд.
Може ли да ти взема якето? - Да.
Казах ти, че не е толкова вълнуващо.
Шегуваш ли се? Тук мога да напиша цялата си дисертация.
Тази топка е удряна от Бейб Рут.
За жалост тогава е бил от проклетите "Ред Сокс",
но какво да се прави?
Долу имам бутилка бордо,
която плаче за подобен повод. - Звучи добре.
Хайде. - Може ли да пием тук?
На бюрото ми? - Да, може ли?
Можем да правим всичко, което си поискаме.
Ние сме възрастни. - Тогава вземи виното.
Виното ти. - Благодаря.
За какво ще пием?
За новата ти книга, разбира се.
Какво ще кажеш да пием за... - Книгата ти.
Ще ми кажеш ли нещо?
Какво се случва?
Какво се случва с Рори, след като старецът го открива?
Ще ми кажеш ли ти нещо? - Ако мога.
Защо такова красиво и интелигентно момиче като теб
иска да е нещо толкова глупаво като писател?
Глупаво? - Думите разрушават всичко.
Не ти вярвам. Ти обичаш думите.
Аз съм млада, разглезена, буйна и съм американка. Угоди ми.
Моля те. Много, много те моля.
Затвори очи.
И както в много от великите клишета в историята на цивилизацията
Рори Джансен реши, че единственото, което може да направи, е...
Да се напие.
Напи се буйно и зловещо
и вече придоби смелост. И започна да мисли.
Позволи си да обмисли всичко.
Може би за първи път през живота си.
И стигна до извода,
или по-скоро до мита,
който е чувал множество пъти,
че истината ще те освободи.
Днес говорих с агента по недвижими имоти,
каза, че можем да се нанесем още на 6-ти.
Не е ли страхотно?
Трябва да купим килими... - Защо ме обичаш?
Дора? - Пиян ли си?
Трябва да знам защо ме обичаш.
Добре.
Обичам те, защото имаш красиви очи.
Обичам те, защото през цялото време си сериозен,
но вътре в себе си си просто един глупчо.
Просто те обичам. Рори, какво става?
Наистина ли мислиш, че очите ми са красиви?
Мисля, че очите ти са красиви, да.
Не са мои.
Добре. - Аз съм лъжец.
Не...
Какво правиш? Какво има?
Не аз написах книгата.
Какво... - Книгата. Откраднах я.
Просто я открих. Дори нищо не промених. Аз...
Не знаех от кого я крада и...
Но знаех, че не е моя. - Много съм объркана.
Значи не си... Не си ти написал книгата?
Нищичко от нея, нито една дума.
Не знам какво се случва.
Беше там и...
Мисля, че толкова много исках
да съм я написал аз...
И после начинът, по който ме гледаше,
когато мислеше, че е моя...
За миг убедих себе си, че аз съм я написал.
Можеш ли да повярваш?
Не мога да напиша нещо толкова добро.
Значи тогава... - Ти сама го каза.
Какво съм казала?
Няма значение. - Какво? Какво съм казала?
Трябваше да се досетиш. Знаела си, нали?
Когато ги четеше, си знаела, че думите не са мои.
Знаела съм? - Познаваш ме.
Проучваше Париж, точно се бяхме върнали от меден месец.
Да, но трябва да си знаела. - Какво говориш? Вярвах ти.
Искала си да вярваш. - Вярвах ти!
Исках да... - Вярвах ти, по дяволите!
Дора?
Не пипай.
Излъга ме.
Когато си чел думите, когато си ги преписал,
спря ли за момент да помислиш за нас?
Помисли ли това какво ще ни причини на нас?
На теб? Мина ли ти през ума?
В момента не мога да стоя тук.
Съжалявам, просто не мога.
Наистина се издъни.
Мисля, че трябва да обмислим нещата.
Тоест?
Неделя ще пишат репортаж за книгата.
Да, но я е написал някакъв старец.
Другата книга ти ли си я написал?
Разбира се. Това не е нещо, което съм планирал.
Хората четат моите неща само заради тази книга.
Не искаш това.
Всичко, което казваш, че искаш - не го искаш.
Просто махни името ми от книгата. - И какво мислиш, че ще се случи?
Мислиш, че ще ти се размине?
Медиите и пресата ще те разпънат на кръст.
Моят задник също е заложен на карта.
Ако искаш да му платиш от аванса си, това трябва да сториш.
Искаш да получи дял от филмовите права, добре.
Искаш да му купиш къща, кола, лодка? Но не си съсипвай живота
заради една глупава грешка. Не съсипвай и моя!
Вярвай ми, това не се случва за първи път.
Не го прави. - Сега може да не ми вярваш...
Но после ще ми благодариш.
Моята книга, която продаде...
Добра ли е колкото тази?
Кажи ми истината, Джо.
Благодаря.
Днес трябва да вечеряме с родителите ти.
Не съм в настроение за това. - Добре, ще звънна на майка ти.
Кога ще приключи това, Рори? - Какво искаш от мен?
Да не мислиш, че си единственият, който е допускал грешки?
Ще позволиш на това да те унищожи?
Да унищожи нас?
А ако имахме бебе?
Винаги сме искали да създадем семейство.
Мисля, че ще се пречупя. Ще се пречупя на две.
Няма да се пречупиш.
Няма да ти позволя.
Можем ли да опитаме да оставим това в миналото?
Погледни ме. Можем ли?
Как сте днес?
Какво растение е това? - Плекрантус.
Шведски бръшлян.
Хубаво е.
Дошъл си тук, за да дрънкаш за растения?
Не.
Ако си дошъл да видиш дали ще те издам,
успокой се и се върни към страхотния си живот.
Искам да оправя нещата.
Няма нищо за оправяне.
Отиди и живей живота, който си създал.
Ако не искате нищо, защо дойдохте и ми казахте?
Не може да е, за да ме изтезавате.
Дори не знаете кой съм.
Не знаете как, не знаете защо.
Просто...
Реших, че трябва да знаеш, това е.
Мислиш, че можеш да откраднеш част от живота ми?
От живота на когото и да е?
Да си го присвоиш и да очакваш, че ще е безнаказано?
Не. Не разбирате ли? Точно заради това съм тук.
Върни си го пак в джоба или ще те смачкам.
Това не е подкуп. В момента нямам повече,
но са ваши. Ще махна името си от книгата.
Ще кажа истината на всички.
Значи си още по-голям глупак, отколкото си мислех.
Тогава за какво е всичко това? - За какво е?
За живота ми.
За съпругата ми, за детето ми.
За радостта и болката, от които се родиха тези думи.
Вземеш ли думите, вземаш и болката.
Защо не си купиш растение с тези пари?
Ето ти плекрантус, щом толкова ги обичаш.
Вземи си растението и парите и изчезни оттук. Хайде.
Искам да оправя нещата.
Не можеш просто да оправиш нещата.
Нещата са просто неща. Разбираш ли?
Независимо колко опитваш и колко се измъчваш.
Имам работа. Това място не се поддържа само.
Господине, моля ви.
Моля ви.
Видях я още веднъж.
Така ли?
В Ню Джърси. Пътувах за работа.
През всичките тези години
мислех за нея всеки ден.
Бях разбит заради това, което й причиних.
И изведнъж я видях.
Изглеждаше щастлива.
Ако ти кажа, че това не ме нарани, ще излъжа.
Но по някакъв начин ми помогна.
Помогна ми да прескоча трапа.
Да започна наново, без постоянно да гледам назад.
Мислиш, че съм си провалил живота, защото не съм писал отново.
Защото изгубих една книга. - Не, просто...
Имали сте още какво да направите.
Направих достатъчно, повярвай ми.
Направих каквото мога и както мога. Не можеш да искаш повече.
Не...
Трагедията ми е в това, че обичах думите повече от жената,
която ме вдъхновяваше да ги пиша.
Искаш да направиш нещо за мен? - Каквото поискате.
Тръгни си и не поглеждай назад.
Всички правим избори в живота си.
Трудната част е да живеем с тях.
И там никой не може да ти помогне.
Хайде.
Господине?
Наистина обичам книгата ви.
Всички правим своите избори.
Трудната част е да живеем с тях.
Накрая Рори Джансен знаеше какво трябва да направи,
за да живее със своите.
"Сълзите на прозореца"
от Рори Джансен.
А старецът? - Няколко седмици
след посещението на Рори старецът умря.
И тайната умря с него.
Независимо какво имаше да губи, трябваше да я заключи.
Сякаш със заключването на тайната за живота на един човек
той беше разкрил в себе си друга, по-дълбока и по-тъмна тайна.
Това е. Край.
Без поука, без възмездие, без натрупани знания,
освен убеждението, че след като е направил ужасна грешка,
човек може да продължи да живее и дори да живее добре.
Всички трябва да спят нощем.
Какво стана наистина, Клей, след като си е казал всичко това?
Точно ти казах. - Не, кажи ми истината.
Продължава напред, живее, пише, както може,
и има голям успех. - Глупости.
Не говоря за книгата, увърташ. Кажи ми истината.
От какво се страхуваш, Клей? - Защо ти не ми кажеш?
Какво? - Искам да знам ти какво мислиш.
Толкова си умна, домъкна се тук, накара ме да говоря.
Изглеждаш зряла, размяташ си малкия задник,
цитираш Шекспир, пърхаш с мигли.
Кажи ми, искам да знам какво мислиш.
Какво става с тях?
Аз... - Не, не, не.
Кажи ми какво става с Рори и Дора или се омитай оттук.
Преебан е.
Продължавай.
Може да успее да забрави, може да пише и твори,
но никога няма да повярва в това.
Ограбил е себе си от шанса да разбере.
Не е зле. - Или не може да пише,
макар и да е заблудил някои хора. - Още по-добре.
Може би бракът му се разпада, защото да се гледат с жена си
означава да видят истината.
Може би пред другите може да носи маската
на увереност и изтънченост,
но когато през нощта е сам, не може да спи,
защото затвори ли очи, вижда лицето на стареца.
Може би вижда собственото си лице
и старецът е само история, която е измислил.
Или е в красивия си апартамент в Ню Йорк
с момиче, твърде младо за него,
и й разказва изтъркани стари истории.
По някаква причина тя вярва, че той има какво да й даде.
Много си талантлива, Даниела.
Но в даден момент трябва да избереш
между живота и измислицата.
Двете са много близки, но така и не се докосват.
Това са две много различни неща.
Какво? Какво има?
Не ме желаеш? - Не, не.
Не е като да насилваш някого. Искам това. Искам теб.
Аз...
Трябва да си тръгваш.
Това ли искаш наистина,
Клей?
Какво искаш наистина?
Съжалявам.