www.yifysubtitles.com
"Cuvintele",
eu sunt autorul.
Partea unu.
"Bătrânul stătea în ploaie.
Privea cum Rory și Dora Jansen mergeau la limuzină.
Cumva, părea că picăturile de ploaie îi ocolesc."
- Mulțumesc. - Noapte bună.
Nu, nu, spune-i mamei să nu își facă griji.
Uite, vrem doar să se simtă mai bine, în regulă?
Bine?
Da. Nu, nu. Și-a adus aparatul de fotografiat.
Or să facă o grămadă de fotografii.
Da, sunt mulți fotografi acolo. Este un eveniment important, tată.
Bine, în regulă, avem... Da, da.
- Și noi te iubim. - Te iubesc, Chuckles.
Pa.
Părinții mei sunt foarte bucuroși.
Și te iubesc foarte mult.
Tu ești bucuros?
Da, sigur, este o noapte importantă, nu-i așa?
Este o mare onoare.
Iubitule, este... Ești emoționat. Este normal.
Sunt doar puțin copleșit, știi?
Nu mă așteptam la nimic din toate astea.
Unde ești?
Trebuie să fie o carte lipsită de importanță, știi?
Știu.
Este foarte frumos că ți-ai făcut timp pentru micul nostru premiu.
- Știm că ești ocupat. - Plăcerea este de partea noastră.
Nu. Haide. Cartea ta este fabuloasă. Dar, desigur, știi asta.
Ai citit toate opiniile criticilor.
"The Window Tears" ne-a prezentat unul dintre cei mai încântători
și sensibili scriitori tineri
care au apărut în literatură, de o foarte lungă perioadă.
Avem privilegiul să-l avem aici cu noi în seara asta
pe câștigătorul din acest an al Premiului Asociației Americane de Arte și Litere,
dl Rory Jansen.
Vă mulțumesc.
Am încercat să scriu adevărul așa cum mi l-am imaginat.
Povestea unui bărbat, a soției sale și a copilului lor.
Nu m-am gândit niciodată că această carte va afecta atât de mulți oameni.
Îmi doresc să fi avut vreo idee pentru cea de-a doua carte.
Oricum, nu vreau să vă mai răpesc timpul în seara asta.
O să închei prin a spune
că onoarea în această seară este cu adevărat doar a mea. Vă mulțumesc.
Rory Jansen avea tot ce își visase.
Dar undeva, bătrânul aștepta.
Și el va schimba totul.
"Imediat după colegiu, s-au mutat în Brooklyn.
Au găsit o mansardă la primul etaj al unei vechi fabrici.
Era cu cinci ani înainte de carte și premiu,
dar Rory știa deja cum trebuia să arate viața lui."
Drept în spate. Așa.
- Continui? - Încă jumătate de metru.
- Bine, aici? - Da.
- Dă-i drumul. - Să-i dau drumul, pur și simplu?
O iubea.
Dora?
- "Îi plăcea New Yorkul." - O să mă scapi.
"Îi plăcea să se zbată să câștige bani pentru a-și plăti chiria.
Să se zbată să-și realizeze arta.
Trăind precum toți marii scriitori pe care îi idolatrizase."
Bine, cred că ar trebui să punem tablouri acolo sus.
Și cred că biroul tău stă perfect acolo unde este.
Și cred că ar trebui să zugrăvim baia cu albastru.
Niciodată.
"Un tânăr scriitor, care se lupta să-și facă vocea auzită.
Îi plăceau sticlele de vin ieftin."
- Cât costă? - 20 de dolari.
"Ziua nu avea nimic de făcut decât să colinde străzile."
Se asortează cu ochii mei, iubito. Ce vrei să fac?
"Dar noaptea, când restul orașului dormea,
el scria."
Mulțumesc, iubito.
Fac ultima corectare.
Și după aia?
Apoi o să mă duc la un agent pe care mi l-a recomandat profesorul Waller.
Și după aia?
După aia o să sărbătorim.
Dar nu mai avem bani.
După aia o să sărbătorim.
Trebuie doar să termin asta.
Iubito.
Iubito. Haide, trebuie să termin asta.
- Bine, trebuie să termin asta. - Bine.
Dar pierzi.
Am terminat.
Ei bine, dacă nu vrea s-o facă, nu vrea.
Ascultă, am spus că o să încerc.
Ce vrei să spui? Desigur că este cuvântul meu.
Ascultă, trebuie să știu până miercuri, pentru că atunci fac comenzile.
- O să te sun înapoi. La revedere. - Lucrezi din greu?
Tot ce fac este să rezolv probleme urgente. Nu încetează niciodată.
Ascultă, știu că ești ocupat, așa că, o să-ți spun direct, bine?
Să mergem în biroul meu.
Câți bani?
Doar să ne ajungă pentru luna următoare.
Și apoi ce o să se întâmple? O să apari aici din nou luna următoare?
Nu, am predat cartea unui agent, a spus că are potențial.
Rory, ți-au dat ceva bani?
Nu, dar, uite, tată, nu funcționează așa. Nu este precum afacerea ta, bine?
Nu este ca și când muncești și ești plătit pentru asta, bine?
- Trebuie să-mi plătesc datoriile. - Nu, eu trebuie să ți le plătesc, nu-i așa?
Uite, nu te-aș ruga dacă n-aș avea nevoie.
Crezi că îmi place să vin așa aici?
Tu crezi că-mi place să te refuz?
Simt că-ți fac mai mult rău decât te ajut.
Trebuie să începi să-ți asumi responsabilitatea vieții tale.
Întreaga viața mi-am asumat responsabilitatea.
Am avut o slujbă la 15 ani. Am spălat vase în restaurant.
Bine? Ne-am hotărât acum doi ani
ca o să mă dedic încercării de a fi scriitor.
Am avut conversația asta în sufragerie.
- Mama era acolo. A fost de acord... - Rory, a trecut mult timp. Bine?
Așa că poate acum ar trebui să fie un hobby
în loc să fie o profesie, doar până când îți revii.
Ei bine, mulțumesc pentru încurajare, tată.
- Dar Dora? - Ce este cu Dora?
Ei bine, vreau să spun că trebuie să ai bani înainte să te căsătorești.
Știi ceva? Îmi pare rău că ți-am irosit timpul.
Vino aici! Hei, stai jos! Stai jos.
Vorbești despre căsătorie...?
Ce, ai 11 ani?
Asta este pentru ultima dată.
Trebuie să-ți iei o slujbă, ceva stabil, să te întreții.
Asta face parte din a fi bărbat.
Încerc să fiu bărbat, tată.
O altă parte din a fi bărbat,
indiferent cât de dureros ar fi, este să-ți accepți propriile limite.
Vino aici.
- Te iubesc. - Și eu te iubesc.
- Știi, o să ți-i înapoiez. - Da.
Da. Hei, poți oricând să lucrezi aici.
Ne-am ucide unul pe celălalt.
"A continuat să scrie,
crezând că are o poveste de spus.
Și-a trimis lucrările oriunde i se puteau publica.
Dar tot ce a primit înapoi a fost respingere, dezinteres,
sau cel mai zgomotos sunet dintre toate:
liniștea.
În cele din urmă, marele scriitor, Rory Jansen
a fost nevoit să-și ia o slujbă.
A găsit un post la una dintre cele mai mari edituri
din New York, sperând să își facă relații."
Mi-am făcut un milion de relații aici.
- Ce, ești scriitor? - Da.
Am foarte multe lucrări la mulți agenți diferiți de pe aici.
De fapt, mă bucur că îmi ia ceva timp ca să reușesc.
Îmi dă șansa să-mi dezvolt stilul, știi? Să înțeleg piața.
Tu ce fel de lucruri scrii?
Chestii de tânăr supărat, cred.
Am fost și eu așa.
Acum scriu S.F.
Știi, o să te maturizezi. Așteaptă o perioadă.
O să scrii în noaptea asta?
O să rămân în casă să mă uit la un film sau o să mă duc să cumpăr ceva de mâncare.
Bine.
"Fără chiar să-și dea seama, rutina se instalase în viețile lor.
Și într-o dupăamiază de vineri, erau căsătoriți la primărie.
Și-au făcut luna de miere în Paris."
Ești pregătit?
Da.
Două minute, bine?
- Doar două minute. - Ajunge cu magazinele de antichități.
Mulțumesc. Pune aia jos.
- Rory. - Klondike 474.
Repet 47...
Ce părere ai despre asta? Parcă este...
Asta este frumoasă.
Ce părere ai despre ea?
Cred că este veche.
Eu cred că este grozavă.
Cred că dacă o curățăm, o poți folosi la muncă.
- Da? - Are stil.
O să ți-o cumpăr.
Mulțumesc, dnă Jansen.
"S-au întors la New York, și luna de miere se terminase."
Toate scrisorile și pachetele merg doar la asistenți.
Hei, Irene.
"Apoi, fără niciun avertisment,
Rory a primit telefonul pe care îl așteptase."
Mulțumesc. Bine.
Mulțumesc foarte mult. În regulă, bine.
"Agentul avea reputația de a avea un gust deosebit
și de a descoperi tinere vedete ale literaturii."
Este bună.
Este foarte bună. Adică, este o lucrare foarte frumoasă,
și adevărul este că ar trebui să fii foarte mândru de tine.
Mulțumesc foarte mult.
- Am lucrat din greu la ea. - Se vede.
Mă uit la tine și nu-mi vine să cred cât de tânăr ești.
Ei bine...
Trebuie să-ți spun, Rory, văd foarte mult adevăr în scrierile tale.
Eu... sunt... sunt foarte impresionat.
Ei bine, nu îmi vine să cred asta. Asta este...
Dar, din păcate, natura afacerii cu cărți acum...
În acest moment, nu știu
cum se poate publica o asemenea carte.
Uite, Rory, nimeni nu o să sprijine o asemenea carte.
- O asemenea carte? - A unui scriitor necunoscut.
Nu există piață pentru ea.
Este dificil pentru orice scriitor, în orice circumstanțe,
fără istoric să fie publicat. Iar această carte...
Adică, este foarte interioară.
Interioară? Ce este asta?
Este artistică, este subtilă. Este...
Este o operă de artă.
Așadar ar trebui să pun în raft cartea asta și să uit de ea.
Eu... mi-am petrecut trei ani lucrând la ea.
Încerc doar să fiu sincer cu tine.
Îți spun realitatea situației.
Ai răbdare.
Știi, nu te-aș fi chemat aici dacă nu credeam în tine.
O să fii în regulă.
Avem două săptămâni libere în septembrie. Plănuim o excursie.
Credem că o să închiriem... Ce? O să închiriem un vas.
- Mergem la Turks - O să închiriem un vas.
- De 17 metri lungime. - Nimic spectaculos. Da.
Ar fi grozav, dar sunt primele săptămâni din luna septembrie.
- Este începutul anului școlar... - Fă-ți rost de un suplinitor.
Nu vrei să ratezi asta.
- Asta o să fie cu adevărat grozav. - O să fie uimitor.
- Micul dejun, prânzul, cina. - Pescuiți...
direct din ocean, iar ei îl gătesc. Este incredibil.
Scufundări. Este cu totul diferit de pe un vas.
"Nu se putea opri din a se gândi la povestea aia.
De unde provenea?
Cine o scrisese?
În acele cuvinte
se confruntase cu întruchiparea a tot ceea ce aspirase el să devină,
și cu realitatea a ceea ce nu o să devină niciodată."
Amice, ce se petrece cu tine, omule?
- Ești departe. - Vrem foarte mult să veniți.
De ce nu tăceți?
Rory!
- Ce naiba? - Nu fă asta. Nu fă asta.
- Serios, nu pot acum. Bine? - Ce se petrece cu tine?
Eu nu...
Cum naiba ai ajuns aici?
Rory.
Adică, mă uit la viața mea, la a ta, la a lui,
la viața tatălui meu, la tuturor celorlalți...
Și nu am nicio afurisită de idee cum ajung toți să facă ceea ce fac.
- Nu știu. Nu știu! - Nu trebuie să știi.
- Nu știu! - Este în regulă! Nu trebuie să știi.
Este foarte mult timp, Rory.
Vorbesc despre viața mea afurisită!
- Ce este cu viața ta? - Nu este așa cum trebuie!
Nimic nu este așa cum trebuie!
Rory, cum ar trebui să mă facă asta să mă simt?
Cum ar trebui să mă facă asta să mă simt?
Nu sunt cine credeam că sunt, bine?
Nu sunt.
Și sunt îngrozit că nu voi fi niciodată.
Îmi pare rău.
Este în regulă.
"Nu știa de ce o făcea.
Voia doar să simtă cuvintele trecându-i prin degete,
prin minte.
A rescris fiecare cuvânt așa cum fusese scris în acele pagini.
Nu a schimbat niciun punct, virgulă sau măcar să corecteze greșelile de gramatică.
Trebuia să știe cum este
să-l atingă,
chiar dacă doar pentru un moment."
Rory, poți să vii aici?
Ce este?
Hei. Ești în regulă?
Ce s-a întâmplat, iubito?
Hei.
Sărută-mă.
Hei, ce este?
- Dumnezeule. - Ce?
- Ești însărcinată?
Nu, nu, nu. Vreau să mă asculți.
Am lucrat la computer astăzi și...
Îți jur că nu am mai umblat prin lucrurile tale,
dar cartea ta era pe ecran...
- Și am început să citesc o frază... - Nu, nu, nu. Dora.
Apoi am citit-o pe a doua și nu am mai putut să mă opresc.
Ascultă-mă. Ești tot ceea ce ai vrut să fii.
Dora, nu înțelegi...
De ce mi-ai ascuns asta?
Nu, nu este un secret.
Aceste scrieri sunt foarte diferite de tot ceea ce ai scris până acum.
Ca și când ai fi încetat să te ascunzi.
Sunt mai complete, mai adevărate, mai sincere.
Sunt părți din tine în acest roman despre care am știut întotdeauna că sunt acolo,
dar nu le-am mai văzut până acum.
- Niciodată... - Ce părți?
Ce părți?
Tu în întregime.
Tu în întregime, iubitule.
Asta trebuie să fie văzut.
Ascultă-mă, bine?
Întotdeauna ai spus că tot ce ți-ai dorit este să fii un bun scriitor.
Cu asta, Rory,
ești un scriitor grozav.
Iubitule,
du-l la serviciu și arată-l cuiva.
Dacă nu o să faci asta pentru tine,
atunci te rog, fă-o pentru mine.
- Îmi pare rău să vă deranjez, dle Cutler. - Hei, Rory. Ce mai faci?
- Bine. - Bine.
Aveți un minut liber?
Sunt cam ocupat. Cu ce pot să te ajut?
Lucrez aici de peste doi ani. Nu am cerut nimănui nimic.
Am un sentiment că ești pe cale să ceri ceva acum.
Vedeți dumneavoastră, romanul ăsta...
Știu că primiți materiale pentru publicat tot timpul și că sunteți foarte ocupat,
dar nu vreau nimic altceva decât părerea dumneavoastră.
Aș aprecia asta.
"Au trecut zilele.
Săptămânile s-au transformat în luni.
Și până când a venit toamna, Rory uitase complet de carte."
Rory.
Pot să vă ajut, dle Cutler?
- Intră o secundă. - Sunt în mijlocul pregătirii...
Da, da, o să știe să vină înapoi. Închide ușa.
Știi ce am făcut seară trecută?
La insistența Debrei, și Dumnezeu știe că am încercat să scap de ea,
ți-am citit romanul seara trecută.
Serios?
Ai... mai arătat asta altcuiva din afara agenției?
Nu, nu, sunteți singurul care l-ați văzut.
Adică, în afară de soția mea.
Ea ce crede?
Ea a fost cea care a insistat să vi-l arăt.
Ei bine, abia aștept să o întâlnesc să-i mulțumesc.
Rory, mi-ar plăcea foarte mult să te reprezint
pe tine și scrierile tale.
Ai scris
o ficțiune remarcabilă.
"Nu era nicio epifanie.
Niciun semn de la zei să-l îndrepte în direcția bună
așa cum era în toate cărțile care îi plăcuseră când era tânăr.
Tot ce a trebuit să facă a fost să semneze contractul.
Cartea a avut un succes unanim, atât comercial, cât și din partea criticilor."
Mulțumesc. Bună.
"Era adoratul lumii literaturii din New York."
Câștigătorul din acest an al Premiului Asociației Americane de Arte și Litere,
dl Rory Jansen.
Să ridicăm paharul pentru fiul nostru, scriitorul.
- Pentru Rory. - Pentru Rory.
"Rory Jansen făcuse alegerea.
Apoi l-a întâlnit pe bătrân."
Asta este... sfârșitul părții întâi.
Vă mulțumesc.
Vă mulțumesc că ați venit.
Haideți, oameni buni. Lăsați-i omului spațiu să poată respira.
La urma urmei, este pauza lui.
- Mulțumesc. - Sigur.
Ascultă, dacă vrei să te întinzi sau să te relaxezi o perioadă,
știi unde este camera.
Am citit că îți place vinul Rose din 2005.
Nu uita, Clayton, 30 de minute, așa că nu ai timp de preludiu.
- Îmi pare foarte rău. - Este în regulă, i-am citit cărțile.
Așadar, cum spuneai că te numești?
Nu am spus. Mă numesc Daniella.
Ăsta este un nume frumos.
Nu te poți gândi la nimic mai bun decât asta?
Ei bine, ce zici de asta:
Mi-au dat o cameră micuță, verde, acolo în spate.
Are un vin foarte bun și brânză. Și nu va mai trebui să semnez cărți,
și poate că o să mă gândesc la ceva mai interesant de spus.
Vrei să mergem?
- Arată-mi drumul. - Vino.
- Nu mai spune. - Trebuie să-mi odihnesc vocea.
Mi se usucă gâtul când citesc, și mai am multe capitole.
- Nu mă minți. - Nu fac asta.
Este în regulă. Oricum știu deja totul despre tine.
Serios? Totul?
Totul.
Ce știi?
Știu că nu-ți plac roșiile.
Știu...
"Kind of Blue" al lui Miles Davis este discul tău jazz favorit.
Știu că urmărești reluările serialului Cheers.
Și știu că ai urmat cursuri de latină șapte ani
și că ai copiat la fiecare examen.
Stai puțin. De unde știi asta?
Din revista "Esquire", ai recunoscut singur.
Trebuie să încep să-mi citesc interviurile.
Așadar...
ce altceva mai știi?
Știu că ești împreună cu soția ta din primul an de colegiu.
Știu că te duci la fiecare meci de acasă al echipei Yankees,
și știu că tu, Clayton Hammond, ești un geniu.
- Asta arată cât de multe știi... - De ce?
Anul trecut am lipsit de la două meciuri ale echipei Yankee.
Îmi pare rău.
Și... eu și cu soția mea suntem...
separați.
De fapt, știam asta, dar porți verighetă.
Da.
Așadar... Daniella,
cum ai ajuns în culise în seara asta?
Sunt studentă la Universitatea Columbia pentru grad
și l-am implorat pe profesorul meu să-mi dea biletul lui.
Am câștigat și eu Premiul Asociației Elman, exact ca tine.
Dle Hammond, vă așteaptă.
Da, dle Hammond, suntem pregătiți pentru tine.
Acesta este a doua și partea finală a acestei seri.
"Era o dimineață de toamnă răcoroasă și senină.
Bătrânul era îmbrăcat exact ca în ziua precedentă."
- Să vă strig un taxi, dle? - Știi, o să iau autobuzul, mulțumesc.
Cu plăcere.
Merge spre Central Park? Grozav.
Ce mai faceți?
Bine. Tu?
Așa și așa.
- Știi ce vreau să spun? - Sigur.
Ce carte citești?
"Ask the Dust", de John Fante.
Cum de l-ai găsit? Nimeni nu-l știe.
Îl citești pe Fante?
Dacă îl citesc? Îl cunosc.
Îl cunoști pe John Fante.
L-am cunoscut în Los Angeles.
Cred că în 1958.
Ar fi trebuit să fie cineva foarte cunoscut.
Da.
Ce s-a întâmplat?
Viața.
Așadar... cum este?
Ce să fie?
Să fii cineva cunoscut de toți?
Știi, nu mă gândesc la asta.
Haide.
Nu minții un bătrân mincinos.
Este bine, nu-i așa?
Este bine să ți se recunoască munca, da.
Da... Sunt sigur de asta, da.
Pot să pariez că acum primești mese bune în restaurante.
Da.
Viața a fost blândă cu tine.
Zeii ți-au zâmbit când te-ai născut.
Au privit în jos și au spus: "Privește acolo, acela este un scriitor.
Cuvintele sale vor fi vestite."
Nu știu dacă este atât de grandios. Știi, doar am avut noroc.
Am scris o carte și oamenilor le-a plăcut.
Adică, nu știu cum s-a întâmplat.
Vreau să spun, am scris două cărți,
iar una nu ar fi fost publicată dacă aceasta nu s-ar fi publicat.
Ei bine, pot să pariez că acum va fi publicată.
Ți-am citit cartea.
Mi-a plăcut foarte, foarte mult.
Mulțumesc. Apreciez asta.
Acum iartă o clipă un bătrân fan.
Fă-mi pe plac.
Ai scris despre Parisul
din perioada de imediat după război.
Când ți-am citit povestirile, am fost chiar acolo.
Am gustat vinul acela, dulceața acelui vin.
Eu...
Am făcut dragoste cu fata.
Am stat în cafenea în dimineața aia
întrebându-mă ce-mi rezervă viitorul.
Sau dacă îmi rezervă ceva.
Am auzit...
acel plânset de copil în noapte.
Și am simțit dorul
casei mele de atât de departe.
Ești un mare scriitor, prietene.
Mulțumesc.
Apreciez asta.
Eu... Trebuie să plec. Soția mea...
Știu, știu.
Artiștii niciodată nu se simt în largul lor să vorbească despre munca lor.
- Nu, nu, nu. - Mă întreb dacă este un lucru...
- Pe care să-l poți face pentru mine. - Sigur.
Mă întreb dacă îmi poți da un autograf...
- Pe exemplarul cărții tale. - Desigur.
Ai un stilou?
Un scriitor fără stilou.
Ei bine...
Ei bine, astăzi este ziua de citit.
Da...
Ei bine, am eu un stilou.
Așa că...
Știu o povestire.
O povestire foarte bună.
Știu că auzi replica asta tot timpul, dar cred că o să-ți placă povestirea.
Dacă ți-aș spune povestirea și o scrii tu,
ei bine, atunci, poate...
m-ai putea menționa ca autor?
Ei bine, asta nu ar fi corect, nu-i așa?
O zi bună.
Este despre un om care a scris o carte, apoi a pierdut-o
și despre puștiul insignifiant care a găsit-o.
Mai ești aici?
Vrei să-mi auzi povestirea?
Sau nu ai timp?
Așadar...
este anul 1944, și personajul principal este un puști de 18 ani,
soldat în armată, care nu a văzut nicio luptă.
A fost trimis la Paris imediat după terminarea războiului.
Asta este,
un puști prostuț cu un zâmbet prostesc pe față.
Este în Paris.
Pentru el, ar fi putut fi la fel de bine cealaltă parte a lumii afurisite.
Era o glumă că unitatea lui îndeplinea cele mai rele sarcini în mod constant.
În majoritatea timpului, refăceau conductele de canalizare
aruncate în aer de germani în timpul ocupației.
Era o muncă groaznică.
Străzile miroseau.
Îmi lipsește Utahul.
Cumva, puștiul era fericit,
precum un porc în rahat.
Majoritatea băieților din unitatea lui erau diferiți
de toți cei pe care-i cunoscuse în cartierul lui.
Erau de pretutindeni, din micuțe orașele despre care nici măcar nu auzise niciodată.
Sărmanul puști probabil că a călcat pe o mină.
Să ducem cadavrul la morgă.
Acela era singurul cadavru pe care-l văzuse în întregul timp petrecut în armată.
În unitatea lui era un tip foarte diferit de el,
un intelectual, un adevărat devorator de cărți,
și în decursul timpului, a devenit cel mai bun prieten al lui.
I-a împrumutat câteva cărți să le citească,
primele cărți pe care le citise puștiul vreodată.
Pentru prima dată
a văzut o lume care era mai mare decât cea în care se născuse.
Și voia mai mult.
Voia să fie ceva mai mult.
- Un scriitor. - Da...
Dar nu avea nicio idee ce însemna cu adevărat acest cuvânt.
Cu siguranță nu știa ce să facă pentru a ajunge unul.
Ai crescut în Philadelphia?
Am crescut în Philadelphia, dar de fapt m-am născut la Londra.
Londra?
Mai comandați ceva? Pentru că avem nevoie de masă.
Americanii ăștia...
Ce a spus?
- Ce a spus? - Ei bine, franceza mea este slabă,
dar sunt destul de sigur că a spus că te iubește.
- Du-te și vorbește cu ea. - Nu.
- Du-te. - Asta nu este amuzant.
Du-te să vorbești cu ea.
Haide, dacă nu te duci tu, o să mă duc eu.
Mai târziu a aflat că ceea ce spusese în realitate era:
"Plătiți-vă consumația și plecați naibii de aici."
Dar cine era el să pună la îndoială soarta?
Învățase un singur cuvânt în limba franceză.
Da.
Iar ea știa un singur cuvânt în limba engleză.
Da.
Era relația perfectă.
Vreau, tot timpul...
Să "mănânce"...
- Să mănânc. - Cum se spune la înghețată?
Mănânc.
Vreau tot timpul să mănânc înghețată.
- "Înghețată". - "Înghețată"?
Ce?
- Ce? - Este rece în capul meu.
- Rece în capul tău? - Da, durere.
Fă așa. Pune-ți degetul în felul ăsta...
Sub limbă. Este o mică șmecherie. O să facă să îți treacă durerea, bine?
- Nu îmi dispare durerea. - Așteaptă puțin, bine?
Acum?
A dispărut.
Ți-am spus.
Bine, încă o dată.
Ce s-a întâmplat?
A fost eliberat din armată.
Dar ceea ce odată era întreaga lui lume, brusc părea...
mică.
Nu se schimbase nimic cât timp fusese plecat.
Cu excepția lui.
El se schimbase.
Pentru prima dată în viața lui,
a încercat să scrie.
A încercat să scrie despre Paris,
despre ceea ce văzuse
și ce simțise.
Dar nu-i veneau cuvintele.
Știa viața pe care o voia.
Știa ce trebuia să facă ca să o obțină.
Tânărul și-a început ucenicia ca scriitor.
A obținut o slujbă ca jurnalist pentru un săptămânal micuț de limba engleză.
Existau multe asemenea săptămânale pentru toți cei care se stabileau în Franța,
și ar fi angajat pe oricine care putea lega câteva cuvinte împreună.
Era un loc bun pentru învățat.
După două săptămâni s-a căsătorit cu Celia.
2,8 kilograme, ochii precum ai mamei sale.
Acela era momentul lui,
deși nu știa asta atunci.
Poate nimeni nu știe asta.
Plângea foarte mult.
În acele momente, abia putea gândi, dar să mai și scrie.
Dle?
Era bolnavă.
Soția?
Fiica mea.
Nu putea face nimic.
Celia nu a mai fost niciodată aceiași.
Nici el nu mai era același,
cu toate că a încercat să pretindă asta.
Trebuie să mănânci.
Trebuie.
Mănâncă.
O să mă întorc mai târziu.
Celia?
A spus că se duce acasă la mama ei la țară.
Că avea nevoie de timp să se gândească.
Că avea nevoie să fie la distanță.
Nu-și putea aminti să doarmă sau să mănânce.
Cuvintele pur și simplu țâșneau din el.
Un curent pe care nu-l putea controla
și nici nu se putea întreba de unde veneau acestea.
Cuvintele deveneau forme, formele deveneau un întreg,
și după două săptămâni era terminat.
Și apoi?
Apoi a dormit.
Un somn fără vise.
Când s-a trezit, a făcut curat în apartament și s-a dus să-și găsească soția.
Pentru el, ea părea ca un copil,
stând în camera în care crescuse.
L-a implorat să se întoarcă la Paris fără ea.
Pleacă. Du-te.
Câteva săptămâni mai târziu, în cele din urmă s-a întors acasă.
El era foarte recunoscător să o aibă acasă.
Mulțumesc.
Voia doar să o strângă în brațe,
să o vadă râzând din nou.
Așadar, tu...? Mi-ai citit cartea?
Nu, nu am terminat-o încă.
A spus că vrea să ia viața de la început.
Ei bine, știi, este în regulă.
A spus de parcă era cel mai ușor lucru din lume de făcut.
Este în valiză, aici.
Nu.
Nu înțeleg, l-am avut cu mine în tren.
- Ce? - L-am avut cu mine în tren.
Într-o altă valiză?
Unde este? Nu este aici.
w W w.subtItrari-nOi.ro
Ți l-am lăsat la mama ta.
Nu ar fi trebuit să însemne nimic,
dar scrierea acelui manuscris, cumva l-a salvat.
Cum putea să nu înțeleagă?
Crezi că l-am pierdut dinadins?
Ani de zile, nu și-ar fi iertat niciodată că ținuse la acele cuvinte prostești.
Știi ceva?
Nu ești singura care a pierdut-o.
A uitat ceva. Ascultă-mă, bine?
O perioadă, au încercat să rezolve lucrurile între ei,
dar nu poți șterge trecutul,
indiferent cât de mult ai vrea.
Și pentru prima dată, tânărului începuse să-i fie dor de casă.
În curând, dorul a devenit atât de puternic, încât el...
A plecat.
Nu s-a mai întors niciodată la Paris.
Nu a mai văzut-o niciodată pe Celia.
Dar după ce pierduse acele pagini...
nu a mai putut scrie niciun cuvânt...
care să i se pară potrivit.
Poate că îi era teamă să devină din nou atât de profund.
Poate își pierduse talentul. Oricum, s-a oprit din a mai încerca.
Și după o perioadă...
a găsit un mic orășel în nord și s-a stabilit acolo.
Și-a găsit un fel de pace.
Cum se simte asta?
Așteaptă.
Nu s-a terminat încă.
Aici devine cu adevărat interesant.
Mulți timp după ce toate astea se estompaseră în trecut,
tânărul, care acum era bătrân,
a intrat într-o librărie.
Textul de pe spatele cărții spunea că autorul romanului este o voce nouă
care avea ceva nou de spus.
Am deschis cartea și am început să citesc.
Cartea ta.
Iar naratorul stătea deasupra unui pătuț de copil.
Îi murea copilul,
iar el nu putea să facă nimic.
Uite...
Eu...
Este o neînțelegere, eu...
Nu, nu, prietene...
- Nu este nicio neînțelegere, nu. - Am găsit...
Nu te poți eschiva de asta.
Astea sunt cuvintele mele,
povestirile mele.
Oricum, ce naiba înseamnă "Windows Tears" ~Ferestre Distruse~?
Nu știu cum ai făcut-o.
Și ca să fiu brutal de sincer, nici nu-mi pasă.
M-am gândit că ar trebui să cunoști povestirea
din spatele acestor povestiri, în cazul în care te întreabă cineva.
Poate acum ai subiectul pentru cartea următoare.
"A stat pe acea bancă, fără să realizeze lumea,
ori scurgerea timpului pe lângă el.
După câteva ore, în cele din urmă a apus soarele,
iar Rory Jansen s-a ridicat încet,
căutându-și drumul spre casă."
Mulțumesc.
Dacă vreți să cunoașteți restul povestirii,
va trebui să cumpărați cartea.
În munca ta, pari să eziți să tragi concluzii
în privința comportamentului nostru moral.
- Aveți vreo declarație în această privință? - Da, ezit.
Ceea ce cred eu... și este grozav despre artă și artiști,
este că noi punem întrebările...
cu toate că s-ar putea să nu aflăm niciodată răspunsurile.
Scuză-mă un minut.
Scuză-mă, dră,
pot să-ți văd întâi actele?
- Păreai că te îneci. - Nu, nu. Sunt în elementul meu.
Vrei să plecăm de aici?
Ei bine... ar trebui să fiu acolo, discutând cu invitații, făcând fotografii
și zâmbind. Strângând bani în aceste vremuri economice dificile.
- Păcat. - Ei bine, m-ai convins.
- Bine, credeam că nu o să vrei. - Să plecăm de aici.
Vreau să văd unde scrii.
Pot să te asigur, nu este atât de interesant.
De ce nu mă lași pe mine să judec asta?
Locul ăsta este...
Gol.
Gol, da.
Cumva, este exact cum mi-am imaginat.
Serios? Așadar îți imaginai că eu locuiesc opt luni într-o casă
și abia despachetez câte o cutie?
Este foarte elegant, dle Hammond.
- Pot să-ți iau haina? - Da.
Vezi, ți-am spus eu că nu este atât de interesant.
Glumești?
Aș putea să-mi scriu întreaga lucrare de dizertație din perspectiva ta.
Asta a fost lovită de Babe Ruth.
Din păcate, atunci când era jucător în afurisita de echipa "Red Sock",
dar ce poți face?
Am o sticlă de Bordeaux jos
care strigă după o ocazie ca asta.
Știi, sună bine.
- Vino. - Putem să o bem aici?
- Ce, la biroul meu? - Da. Putem?
Putem face orice dorim.
Suntem adulți.
Atunci adu vinul.
- Vinul tău. - Mulțumesc.
Așadar, pentru ce bem?
Pentru noua ta carte, desigur.
- Ce zici să bem pentru...? - Cartea ta.
Vrei să-mi spui ceva?
Ce se întâmplă?
Ce se întâmplă cu Rory după ce îl găsește bătrânul?
Tu vrei să-mi spui ceva?
Dacă pot.
De ce o fată atât de frumoasă și inteligentă ca tine
vrea să devină ceva atât de prostesc ca un scriitor?
Prostesc?
Cuvintele distrug totul, nu știi?
Nu te cred nicio secundă. Îți plac cuvintele.
Sunt tânără, răsfățată, impetuoasă și americancă. Fă-mi pe plac.
Te rog? Te rog frumos?
Închide-ți ochii.
"Și astfel, ca atâtea clișee mari din istoria civilizației,
Rory Jansen a hotărât că singurul lucru care trebuia făcut
era... să bea din cauza asta."
Și astfel devine un bețiv exagerat care sfida moartea,
dar acum avea curaj.
Și începe să gândească.
Își permite să se gândească la întreaga situație.
Poate pentru prima dată în întreaga lui viață.
Și ajunge la concluzia,
sau mai potrivit, la mitul
pe care-l auzise de foarte multe ori înainte,
că adevărul te va elibera.
Hei. Ghicește. Am vorbit astăzi cu agentul imobiliar,
și mi-a spus că ne putem muta cel mai devreme din data de 6.
Nu este grozav?
O să trebuiască să cumpărăm niște covoare și alte chestii...
De ce mă iubești?
- Dora? - Ești beat?
Trebuie să știu de ce mă iubești.
Bine.
Te iubesc pentru că ai ochi frumoși.
Te iubesc pentru că ești serios tot timpul,
dar în adâncul tău, foarte adânc, nu ești decât un aiurit.
Pur și simplu te iubesc.
Rory, ce se petrece?
Chiar crezi că ochii mei sunt frumoși?
Da, cred că ochii tăi sunt frumoși.
Nu sunt ai mei.
Bine.
Sunt un mincinos.
Eu nu...
Ce faci acum?
Ce s-a întâmplat?
Nu eu am scris cartea.
Ce vrei să...?
Cartea, am furat-o.
Am găsit-o.
Nu am schimbat nimic. Adică, eu...
Nu știam de la cine o furam, și...
Dar știam că nu este a mea.
Stai puțin. Sunt foarte confuză acum.
Așadar tu nu ai...? Tu...? Nu ai scris tu cartea?
Nimic din ea nu este al meu, niciun cuvânt.
Nu știu ce se petrece.
Era... era acolo și...
Cred că voiam atât de mult
să fi fost eu autorul...
iar apoi acea privire, felul în care m-ai privit
când ai crezut că era a mea...
Și pentru o clipă, chiar m-am convins că o scrisesem eu.
Poți să crezi asta?
Nu aș putea niciodată să scriu ceva atât de bun. Știu asta.
- Bine, așadar atunci... - Tu... adică, chiar tu ai spus-o...
Am spus... ce am spus?
- Nu contează. - Ce? Ce am spus?
Ar fi trebuit să știi. Știai, nu-i așa? Știai...
- Ce vrei să spui? - Ai știut când le-ai citit...
- Că nu sunt cuvintele mele. - Am știut?
Mă cunoști foarte bine.
Ai făcut cercetări despre Paris.
Tocmai ne întorsesem din luna de miere.
Da, dar trebuie să fi știut.
Ce vrei să spui? Te-am crezut, Rory.
- Nu, ai vrut să crezi. - Știu, te-am crezut!
- Ai vrut să crezi... - Te-am crezut, naibii!
Dora?
Nu atinge.
M-ai mințit.
Când tu...
Când ai citit cuvintele alea, când le-ai copiat,
te-ai oprit vreo clipă să te gândești la noi?
Te-ai gândit la ceea ce o să ne facă asta?
Ție?
Te-ai gândit vreo clipă la mine?
Nu pot să stau aici acum.
Îmi pare rău, nu pot sta aici.
Ai dat-o în bară rău.
Cred că trebuie să ne gândim la asta.
Ce înseamnă asta?
Ești pe coperta revistei "Review" din duminica asta.
Nu eu am ajuns pe copertă, ci un bătrân.
Cealaltă carte a ta pe care am vândut-o... tu ai scris-o?
Desigur că eu am scris-o. Dar nu am plănuit asta.
Asta nu este ceva ce am planificat.
Dar singurul motiv pentru care îmi citește cineva cărțile este din cauza acesteia.
Nu vrei asta.
Tot ce spui că vrei, nu vrei.
Șterge-mi numele de pe carte.
Și ce crezi că o să se întâmple?
Crezi că or să te ierte?
Media? Presa? Or să te crucifice.
Și eu risc alături de tine.
Vrei să-i plătești acestui om din banii tăi luați de pe carte,
ăsta este lucrul corect de făcut.
Vrei să-i dai o parte din drepturile de ecranizare, bine.
Vrei să-i cumperi o casă, o mașină, o afurisită de barcă?
Dar nu te distruge pentru tot restul vieții
pentru o singură greșeală prostească. Și nu mă termina și pe mine!
Crede-mă, asta nu este prima dată când un autor a făcut așa ceva.
Nu face asta.
Poate că nu mă crezi acum...
dar mai târziu o să-mi mulțumești.
Cartea mea, cea pe care ai vândut-o...
este la fel de bună ca asta?
Spune-mi adevărul, Joe.
Mulțumesc.
Trebuia să luăm cina cu părinții tăi în seara asta.
Nu pot face asta.
Bine, o să o sun pe mama ta.
Cât mai durează până când se termină asta, Rory?
Ce vrei de la mine?
Crezi că ești singura persoană de pe Pământ care a făcut o greșeală vreodată?
O să lași ca asta să te distrugă?
Să ne distrugă?
Dacă am avea un copil?
Întotdeauna am vrut asta. Întotdeauna ne-am dorit să avem o familie.
Cred că o să mă sfărâm.
Cred că o să mă sfărâm în două bucăți. Cred că o să mă sfărâm în două bucăți.
Nu o să te sfărâmi. Nu o să te sfărâmi.
Nu o să te las.
Putem să încercăm să uităm asta?
Uită-te la mine. Putem?
Ce mai faci astăzi?
Ce plantă este asta?
Plectranthus.
Iederă suedeză.
Este frumoasă.
Ai venit aici să vorbești tâmpenii despre plante?
Nu, nu din cauza asta.
Ei bine, dacă ai venit să vezi dacă o să spun despre tine,
ar trebui să te liniștești și să te întorci acasă la viața ta măreață și grozavă.
Vreau să îndrept asta.
Nu ai ce să îndrepți.
Du-te și trăiește-ți viața pe care ți-ai făcut-o.
Dacă nu vrei nimic, de ce ai venit să mă găsești și să-mi spui?
Nu putea fi doar ca să mă torturezi.
Nici măcar nu știi cine sunt.
Nu știi de cum, nu știi de ce.
Eu doar...
m-am gândit că ar trebui să știi. Atâta tot.
Crezi că poți să furi pur și simplu o parte din viața mea?
Din viața oricui?
Să o iei ca și când ar fi a ta
și să te aștepți să nu plătești niciun preț?
Nu. Nu înțelegi? Din cauza asta sunt aici.
Pune ăla înapoi în buzunar sau te duc în spate și te bat măr.
Nu, nu, nu, asta nu este o mită. Este tot ce am putut strânge acum,
dar sunt ai tăi. O să îmi șterg numele de pe carte.
O să le spun tuturor adevărul.
Atunci ești chiar un prost mai mare decât credeam că ești.
- Atunci despre ce este vorba? - Despre ce este vorba?!
Este vorba despre viața mea.
Este vorba despre soția mea, despre copilul meu.
Este vorba despre bucuria și durerea care au născut aceste cuvinte.
Dacă iei aceste cuvinte, iei durerea.
Ce-ar fi să-ți cumperi o plantă cu banii ăia?
Poftim, o plantă Plectranthus, de vreme ce îți plac atât de mult.
- Ia-ți planta și banii și pleacă de aici. - Bine.
- Pleacă de aici. Du-te. - Hei, ascultă, eu...
Hei, vreau să îndrept lucrurile.
Nu poți să îndrepți lucrurile.
Lucrurile sunt doar lucruri.
Înțelegi? Indiferent cât ai încerca să te martirizezi.
Am treabă de făcut. Locul ăsta nu se îngrijește singur.
Dle, dle. Te rog. Dle.
Te rog.
Am mai văzut-o o singură dată.
Ai văzut-o?
În New Jersey.
Mă duceam la slujbă.
După toți acei ani,
mă gândeam la ea în fiecare zi.
Distrus din cauza a ceea ce îi făcusem.
Și deodată, acolo era.
Părea fericită.
Ei bine, dacă ți-aș spune că faptul că realizând asta
nu mi-a provocat durere, te-aș minți.
Dar, în anumite moduri, m-a ajutat.
M-a ajutat să trec peste asta.
Să-mi continui viața din nou fără să mă mai uit în trecut tot timpul.
Crezi că mi-am distrus viața pentru că nu am mai scris niciodată.
Doar pentru că am pierdut o carte cu povestiri.
Nu, eu doar...
Dumnezeule, mai aveai foarte multe de făcut.
A făcut suficient. Crede-mă.
Am făcut ce am putut, cât mai bine cu putință.
Asta este tot ce poți cere unei persoane.
Nu.
Tragedia mea a fost că am iubit cuvintele mai mult decât am iubit femeia
care m-a inspirat să le scriu.
- Vrei să faci ceva pentru mine? - Orice.
Pleacă, nu te uita în urmă.
Cu toții facem alegeri în viață.
Cel mai greu lucru este să trăim cu ele.
Și nimeni nu te poate ajuta cu asta.
Pleacă.
Dle?
Îmi place cartea ta.
Cu toții facem alegeri.
Cea mai grea parte este să trăim cu ele.
În sfârșit, Rory Jansen știa ce trebuia să facă
ca să trăiască cu alegerea lui.
"Window Tears",
de Rory Jansen.
Și bătrânul?
Câteva săptămâni mai târziu după ce Rory a fost să-l viziteze,
bătrânul a murit.
Și secretul a murit odată cu el.
Orice trebuia să facă, orice avea de pierdut, nu va spune nimic.
Era ca și cum îngropând secretul unui om pentru totdeauna,
descoperise
un alt secret mai ascuns și mai întunecat în el însuși.
Asta este tot. Sfârșitul.
Nicio morală, nicio pedeapsă, nicio incredibilă acumulare de cunoștințe,
alta decât credința că cineva poate, după ce a făcut o greșeală groaznică în viață,
să continue să trăiască, și poate chiar să trăiască bine.
Toată lumea trebuie să doarmă noaptea.
Ce s-a întâmplat cu adevărat, Clay, după ce și-a spus toate astea?
- Tocmai ți-am spus. - Nu, spune-mi adevărul.
Continuă. Trăiește, scrie, cât de bine poate,
are un mare succes.
Prostii.
Nu vorbesc despre carte. Eviți întrebarea. Spune-mi adevărul.
De ce îți este frică, Clay?
Uite, ce-ar fi să-mi spui tu?
- Ce? - Vreau să știu ce crezi.
Ești foarte inteligentă, ai reușit să vii aici, m-ai făcut să vorbesc.
Te-ai comportat foarte precoce, ai dat din fund,
ai citat din Shakespeare, ai clipit din gene.
De ce nu îmi spui tu? Vreau să știu ce crezi.
Ce s-a întâmplat cu ei?
- Eu... - Nu, nu, nu.
Spune-mi ce s-a întâmplat cu Rory și cu Dora sau poți să pleci naibii.
El este terminat.
Continuă.
Poate că poate uita, poate chiar ar putea să scrie și crea,
dar nu contează, pentru că el nu va mai crede niciodată asta.
Și-a răpit șansa de a afla asta.
Nu este rău.
Sau poate nu mai poate să scrie, cu toate că a reușit să păcălească câțiva oameni.
Chiar și mai bine.
Poate căsnicia lui s-a destrămat pentru că pentru ei, să se uite unul la celălalt
însemna să privească adevărul.
Poate că atunci când iese în public
poate purta acea mască a încrederii și a falsității,
dar când este singur târziu în noapte, nu poate dormi,
pentru că atunci când închide ochii vede în continuare fața acelui bătrân.
Poate...
își vede propria față,
iar bătrânul este doar o povestire pe care a creat-o.
Sau poate se găsește în acest apartament frumos din New York
cu vedere spre parc, cu o fată care este mult mai tânără pentru el,
și îi spune ceea ce știe că sunt povești vechi.
Pentru că, dintr-un motiv oarecare, ea crede că el are ceva să-i dea.
Ești foarte talentată, Daniella.
Dar, la un anumit moment, trebuie să alegi între viață și ficțiune.
Cele două sunt foarte apropiate, dar în realitate nu se suprapun niciodată.
Ele sunt două lucruri total diferite.
Ce?
Ce este în neregulă?
- Nu mă dorești? - Nu, nu, nu.
Uite, nu corupi nimic aici.
Vreau asta. Te doresc.
Eu...
Ar trebui să pleci.
Asta vrei cu adevărat...
Clay?
Ce vrei cu adevărat?
Îmi pare rău.
Subtitrarea: Avocatul31-Subtitrari-noi Team www.subtitrari-noi.ro
www.yifysubtitles.com