www.titlovi.com
REČI
"Reči",
od mene.
Prvi deo.
"Starac je stajao na kiši."
Posmatrao je dok su Rori i Dora Džensen išli ka limuzini.
"Izgledalo je kao da su ih kišne kapi zaobilazile."
Hvala ti. Laku noć.
Ne, ne, kaži mami da ne brine. Vidi, mi samo želimo da joj bude bolje, jasno?
U redu?
Aha. Ne, ne. Ponela je svoju kameru. Snimiće puno fotografija.
Imamo i ovde puno fotografa. To je dogadjaj, ćale.
Važi, u redu, imamo... Da, da.
I mi tebe volimo. - Volim te, Cerekalo.
Ćao.
Roditelji su mi mnogo uzbudjeni.
I mnogo te vole.
Da li si ti uzbudjen?
Aha, sigurno, ovo je važna noć, je l' tako?
To je velika čast.
Dušo, to je... Samo si nervozan. To je prirodno.
Preplavile su me emocije, znaš?
Nisam očekivao sve ovo.
Gde si ti?
To je trebalo da bude mala knjiga, znaš?
Znam.
Tako je lepo što ste odvojili vreme za našu malu nagradu.
Znamo da ste zauzeti. - Bilo nam je zadovoljstvo.
Ne. Ma hajde. Vaša knjiga je fenomenalna. Ali, naravno, Vi to znate.
Pročitali ste sve kritike. Ha, ha, ha!
"Suze na prozoru" su nam predstavile jednog od najuzbudljivijih...
i najemotivnijih mladih pisaca,
koji se, posle dugo vremena, pojavio na književnom horizontu.
Imamo tu privilegiju da je večeras ovde sa nama
dobitnik ovogodišnje nagrade Američkog udruženja književnika,
G. Rori Džensen.
Hvala vam.
Samo sam pokušao da prikažem istinu onako kako je ja zamišljam.
To je priča o muškarcu, njegovoj ženi i detetu.
Nikada ne bih pomislio da mala knjiga, kao što je ova, može da dopre...
do toliko različitih ljudi. Još samo kada bih imao ideju za sledeću knjigu.
Ne želim da vam oduzimam više vremena.
Samo ću završiti rečima
da mi je bila čast biti ovde večeras. Hvala vam.
Rori Džensen je imao sve o čemu je sanjao.
Ali, negde tamo, starac je čekao.
I on će promeniti... sve.
"Odmah posle koledža, preselili su se u Bruklin."
Našli su stan na prvom spratu stare fabrike.
To je bilo pet godina pre knjige i nagrada,
"ali Rori je već znao kako bi njegov život trebalo da izgleda."
Pravo unazad. Tako je.
Idemo još? Još dva koraka.
Ovde, važi? - Aha.
Pusti ga. - Da ga pustim?
Voleo je nju.
Dora?
Voleo je Nju Jork. - Ispustićeš me.
Voleo je da se snalazi za kiriju.
Da se bori da stvori svoju umetnost.
Živeo je kao i svi veliki pisci koji su mu bili idoli.
Dobro, mislim da ćemo slike da okačimo ovde.
Mm.
A mislim da je tvom stolu dobro tamo gde je sad.
A mislim i da bi trebalo da okrečimo kupatilo u roze.
Nikada.
"Mladi, strastveni pisac, koji se bori da se čuje njegov glas."
Voleo je boce jeftinog vina.
Koliko košta? - 20 dolara.
A ništa nije mogao da radi danju osim da luta ulicama.
Slaže mi se sa očima. Šta želiš da uradim?
Ali noću, dok je ceo grad spavao,
"on je pisao."
Hvala, dušo.
Završavam poslednji pasus.
I šta onda?
I onda ću da odem kod agenta koga mi je preporučio profesor Veler.
I šta onda?
E onda ćemo da proslavimo.
Ali nemamo novca.
Ššš. Onda ćemo da proslavimo.
Samo da dovršim ovo.
Dušo. Mm?
Dušo.
Dušo. Hajde, moram da završim ovo.
Dobro, moram da završim ovo. - U redu.
Ali propustićeš ovo.
Gotovo.
Pa, ako neće da uradi, onda neće da uradi.
Slušaj, rekao sam da ću da pokušam.
Kako to misliš? Jeste, dao sam reč.
Moram da znam do srede, tada naručujem robu.
Javiću ti se. Zdravo. - Naporno radiš?
Samo gasim vatru. Uvek je tako.
Slušaj, znam da si zauzet, pa, preći ću odmah na stvar, važi?
Hajdemo u moju kancelariju.
Koliko?
Tek toliko da premostimo do sledećeg meseca.
I šta onda? Pojavićeš se ovde sledećeg meseca?
Predao sam knjigu agentu, kaže da ima potencijala.
Da li ti je dao nešto para?
Ne, ali ćale, ne ide to tako. Nije to kao tvoj posao, znaš?
Nije kao radiš, pa ti to plate, znaš?
- Moram da platim račune. - Ne, JA moram da platim tvoje račune, zar ne?
Vidi, ne bih ze pitao da mi stvarno ne treba.
Misliš da volim da dolazim ovako ovde?
Misliš da ja volim da ti kažem ne?
Čini mi se da ti odmažem više nego što ti pomažem.
Moraš da preuzmeš odgovornost za svoj život.
Bio sam odgovoran čitavog života.
Zaradjivao sam sa 15 godina. Bio sam potrčko.
I dobro, odlučili smo pre dve godine,
da ću se posvetiti pisanju.
Vodili smo ovakav razgovor u dnevnoj sobi.
Mama je bila tu. Složila se... - Ali prošlo je dosta.
Pa možda bi sada to trebalo da ti bude hobi...
a ne profesija, dok ne staneš na svoje noge.
Pa, hvala ti na podršci, ćale.
Šta je sa Dorom? - Šta je sa Dorom?
Pa, mislim, trebalo bi da imaš pare pre nego što se venčate.
Znaš šta? Izvini što sam ti trošio vreme.
Dodji ovamo! Hej, sedi! Sedi.
Pominješ brak...?
Koliko ti je godina, 11?
Ovo je poslednji put.
Moraš da nadješ posao, nešto ozbiljno, da se izdržavaš.
To je deo onoga što čini muškarca.
Trudim se da budem muškarac, ćale.
A ono drugo što čini muškarca,
ma kako bolno to moglo da bude, je da prihvati sopstvena ograničenja.
Dodji ovamo.
Volim te. - Volim te.
Vratiću ti, znaš. - Aha.
Aha. Hej, uvek možeš da radiš ovde.
Ha-ha. Poubijali bismo se.
"Nastavio je da piše,"
verujući da ima šta da ispriča.
Poslao je svoje radove na sva mesta gde je mislio da bi mogli da ih objave.
Ali je nailazio samo na odbijanje, nezainteresovanost,
ili na najglasniju buku od svih:
Tišinu.
Konačno, veliki pisac, Rori Džensen bio je primoran da se zaposli.
Našao je posao u jednoj od najvećih izdavačkih kuća
"u Nju Jorku, nadajući se da će da ostvari neke veze."
Stekao sam milion veza ovde.
Šta, ti si pisac? - Aha.
Sve moje radove sam podelio različitim agentima ovde.
U stvari, drago mi je što mi je potrebno vreme da se probijem.
To mi pruža priliku da stvorim svoj stil, da upoznam tržište.
- Pa, kakve stvari ti pišeš?
O besnim mladim ljudima, valjda.
I ja sam bio takav.
Sada pišem SF.
Čovek sazreva, znaš. I ti ćeš vremenom.
Da li ćeš pisati večeras?
Ostaću kući da pogledam neki film ili pojedem nešto i tako...
Važi.
"Pomirili su se sa svojim životom, a da toga nisu ni bili svesni."
I jednog petka popodne, venčali su se kod matičara.
"I otišli u Pariz na medeni mesec."
Da li si spreman?
Da.
Dva minuta, važi?
Još samo 2 minuta. I nema više antikvarnica.
Hvala ti. Spusti to.
- Rori. - Klondajk 474.
Ponavljam 47...
Šta misliš o ovome? Kao da je...
Što je lepa!
Šta misliš o tome?
Mislim da je stara.
Ja mislim da je super.
Osećam da kada bismo je očistili, mogao bi da je koristiš za posao.
A? - Ima stila.
Kupiću ti je.
Hvala Vam, Gdjo. Džensen.
Vratili su se u Nju Jork, medeni mesec je bio završen.
Sva pošta i paketi se daju isključivo asistentima.
Hej, lrena.
"I onda, bez ikakvog upozorenja,
Rori je dobio poziv koji je dugo očekivao."
Hvala Vam. U redu.
Hvala Vam puno. Dobro, važi.
Agent koji je bio poznat po besprekornom ukusu
i otkrivanju novih, mladih književnih zvezda.
Dobro je.
Stvarno je dobro. Mislim, prelepo je napisano,
i zaista bi trebalo da se ponosiš sobom.
Hvala Vam puno.
Mnogo sam se trudio. - To se i vidi.
Gledam te i ne mogu da poverujem koliko si mlad.
Ha-ha-ha. Pa...
Moram da ti kažem, Rori, vidim toliko istine u tvom delu.
Ja... Ja sam... impresioniran.
O, ne mogu da verujem. Ovo je...
Uh.
Ali, na nesreću, priroda izdavačkog posla danas,
u baš ovom trenutku, je takva da ja ne znam
kako bih mogao da objavim ovakvu knjigu.
Vidi, Rori, niko neće da podrži ovakvu knjigu.
Ovakvu knjigu? Od neafirmisanog pisca.
Za to ne postoji tržište.
E sad, teško je bilo kom piscu, pod bilo kojim okolnostima,
koji nije poznat da bude objavljen. A ova knjiga...
Mislim, tako je introvertna.
Introvertna? Šta to znači?
Umetnička je, suptilna. To je...
to je umetničko delo.
Znači, ova knjiga, trebalo bi samo da je zakopam negde i da je zaboravim.
Samo... Tri godine sam radio na njoj.
Samo želim da budem iskren sa tobom.
Kažem ti kakva je prava situacija.
Budi strpljiv.
Znaš, ne bih te ni pozvao ovde da ne verujem u tebe.
Bićeš ti u redu.
Imamo dve nedelje u septembru. Planiramo put.
Želimo da iznajmimo... Šta? Da iznajmimo brod.
Idemo u Tursku, ali iznajmićemo brod.
Neki od 15 metara. Ništa preterano.
Super, ali to su prve dve nedelje u septembru.
To je početak šk... - Nadji zamenu.
Ne želite da propustite ovo.
Ovo će biti stvarno super. Biće neverovatno.
Doručak, ručak, večera... Izvadiš ribu,
pravo iz okeana, oni je skuvaju. Neverovatno.
Plivanje, ronjenje. Potpuno je drugačije na brodu.
"Neprestano je razmišljao o priči."
Odakle potiče?
Ko ju je napisao?
Te reči su...
ga suočile se sa onim što je oduvek težio da postane,
"i sa stvarnošću da u tome nikada neće uspeti."
Druže, šta se dešava sa tobom?
- Kao da si na drugoj planeti. - Želimo da idete.
Umuknite već jednom!
Rori!
Šta ti je, bre? Nemoj. Jednostavno nemoj.
- Zaista, ne mogu sad. - Šta se to dešava sa tobom?
Ja ne...
Kako si, do kurca, završila ovde?
Rori.
Gledam svoj život, gledam tvoj život, gledam njegov život,
gledam mog oca, gledam sve druge,
i pojma nemam kako ljudi završe tamo gde završe.
- Ne znam. - Ne moraš da znaš.
- Ne znam! - U redu je! Ne moraš da znaš.
Vremena je na pretek, Rori.
Ovde se radi o mom životu, jebo te!
- Pa šta je sa tvojim životom? - Nije u redu!
Ništa nije u redu!
Rori, kako bi ja trebalo da se sada osećam?
Kako bi ja trebalo da se sada osećam?
Nisam onakav kakav sam mislio da jesam, u redu?
Nisam.
I plašim se da nikada to neću ni biti.
Žao mi je.
Sve je u redu.
"Nije znao zašto je to radio."
Jednostavno je želeo da oseti te reči pod svojim prstima,
u svom umu.
Prekucao je svaku reč, baš onako kako je bila zapisana na tim stranicama.
Nije promenio ni tačku, ni zarez, niti je ispravio greške u kucanju.
Morao je da zna kakav je to osećaj,
da to dotakne,
"makar samo na trenutak."
Rori, možeš li da dodješ ovde?
Šta ima?
Hej. Da li si dobro?
Šta nije u redu, dušo?
Hej.
Samo me poljubi.
Hej, šta je to?
Moj Bože. - Šta?
Šta? - Trudna si?
Ne, ne, ne. Želim da me saslušaš.
Radila sam nešto na kompjuteru danas i ja, ovaj...
Kunem ti se da ranije nikada nisam dirala tvoje stvari,
ali tvoja knjiga je bila na ekranu
i počela sam da čitam prvu rečenicu, - Ne, ne, ne.
pa onda drugu, i nisam mogla da prestanem.
Slušaj me. Ti si ono što si oduvek želeo da budeš.
Dora, ti ne raz...
Zašto si to krio od mene?
Ne, nisam krio.
Te priče, one se toliko razlikuju od svega što si ranije pisao.
Kao da si prestao da se kriješ.
One su punije, istinitije, iskrenije.
Postoje delovi u ovoj knjizi za koje sam oduvek znala da su tu,
ali ih nikada pre nisam videla.
Ja nikada... Koji delovi?
Koji delovi?
Ceo ti.
Ceo ti, dušo.
Ovo mora da bude vidjeno.
Samo me slušaj, važi.
Uvek si govorio da je sve što želiš da postaneš dobar pisac.
Sa ovim, Rori,
ti si veliki pisac.
Dušo,
odnesi ovo na posao i pokaži nekome.
I ako to ne želiš da uradiš zbog sebe,
onda, molim te, učini to zbog mene.
Izvinite što Vas uznemiravam, G. Katler. - Ćao, Rori. Kako si danas?
- Dobro. - Dobro.
Ovaj. Imate li minut?
Trenutno sam zauzet. Kako mogu da ti pomognem?
Radim ovde više od dve godine i nikada nikoga nisam ništa zamolio.
Imam predosećaj da se spremaš da zamoliš nešto sada.
Vidite, ova novela, ovaj...
Znam da Vas opsedaju zahtevima i da ste vrlo zauzeti,
ali samo sam hteo da čujem Vaše mišljenje.
Bio bih Vam zahvalan.
Dani su prolazili.
Nedelje su se pretvarale u mesece.
I kada je stigla jesen, Rori je skoro zaboravio na knjigu.
Rori.
Kako mogu da Vam pomognem, G. Katler?
Udji ovde na sekund. - Upravo vršim obuku...
Aha, aha, znaće on sam da se vrati nazad. Zatvori vrata.
Znaš li šta sam radio sinoć?
Na nepodnošljivo insistiranje Debre, a sam Bog zna koliko sam se branio,
pročitao sam tvoju knjigu sinoć.
Zaista?
Da li si je pokazao još nekome, bilo kome izvan agencije?
Ne, ne, samo ste je Vi videli.
Mislim, ne računajući moju ženu.
I šta ona misli?
Ona je insistirala da Vam je pokažem.
Pa, jedva čekam da je upoznam i zahvalim joj se.
Rori, zaista bih želeo da reprezentujem tebe
i tvoj rad.
Napisao si
neverovatno maštovito delo.
"Nije bilo otkrovenja."
Nije bilo znaka od Boga koji bi ga uputio u pravom smeru,
kao što ih je bilo u svim knjigama koje je čitao dok je odrastao.
Sve što je trebalo da uradi je da potpiše ugovor.
"Knjiga je doživela uspeh istovremeno kod čitalaca i kritike."
Hvala. Ćao.
"Postao je ljubimac njujorškog književnog sveta."
Dobitnik ovogodišnje nagrade Američkog udruženja književnika,,
G. Rori Džensen.
Dižem ovu čašu u čast našeg sina, pisca.
Za Rorija. Za Rorija.
"Rori Džensen je napravio svoj izbor."
"A onda je sreo starca."
To je, ovaj, kraj prvog dela.
Hvala vam.
Hvala Vam što ste došli.
Hajde, ljudi. Dajte čoveku prostora da diše.
To je, ipak, njegov trenutak.
Hvala.
Ako želiš da prilegneš i da se malo odmoriš,
znaš gde je soba.
Pročitala sam da volite Roze iz 2005 .
Ne zaboravi, Klejtone, 30 minuta, znači, nemaš vremena za predigru.
- Žao mi je. - Sve je u redu, čitala sam njegove knjige.
O...
Pa, kako ste ono rekli da Vam je ime?
Nisam ga rekla. Ono je Danijela.
Prelepo ime.
Niste mogli da smislite ništa bolje od toga?
Pa, šta kažeš na ovo:
Obezbedili su mi, malu, zelenu sobu tamo pozadi.
Tamo ima zaista finog vina i sira. I ne bih više morao da potpisujem knjige,
pa bih možda smislio nešto zanimljivije da kažem.
Hoćemo li?
Vodi me. - Dodji.
- Ne zezaj. - Moram da odmorim svoj glas.
Grlo mi se suši dok čitam, a imam još čitav jedan deo.
- Ne zajebavaj me. - Ne zajebavam.
U redu je. Ionako znam sve o tebi.
Stvarno? Baš sve?
Baš sve.
Šta to znaš?
Znam da mrziš paradajz.
Znam da je...
"Kind of Blue" Majlsa Dejvisa tvoja omiljena džez ploča.
Znam da voliš da gledaš reprize "Kafića u zdravlje".
I znam da si učio Latinski sedam godina
i da si prepisivao na svakom testu.
Stani malo. Kako to znaš?
"Eskvajer", sam si to rekao.
Moram da počnem da čitam svoje intervjue.
Pa...
šta još znaš?
Znam da si sa svojom ženom još od prve godine koledža.
Znam da si bio na svakoj utakmici Jenikija kada igraju kao domaćini,
i znam da si ti, Klejtone Hamonde, genije.
- E. To pokazuje koliko znaš. - Šta to znači?
Propustio sam dve utakmice Jenikija prošle sezone.
Izvini.
A moja žena i ja, ovaj...
Razdvojeni smo.
To sam, u stvari, znala, ali još nosiš burmu.
Aha.
Pa, Danijela,
kako si večeras završila iza scene?
Apsolvent sam na Kolumbiji i preklinjala sam mog profesora za njegovu kartu.
Dobila sam Elman stipendiju, baš kao i ti.
G. Hamond, čekaju Vas.
Da, G. Hamond, čekamo Vas.
Ovo je drugi i poslednji odlomak večeras.
"To jesenje jutro je bilo vedro i bistro.
Starac je bio odeven isto kao i prethodnog dana."
- Da Vam pozovem taksi? - Ići ću autobusom, hvala.
Molim.
Do Central parka? Odlično.
Kako ste danas?
- Dobro. A Vi?
(Tako - tako fra.) - Znate šta mislim? - Naravno.
Koju to knjigu čitate?
"Pitaj prašinu", od Džona Fantea.
- Kako Vam se čini? Niko ne zna za njega.
Vi ste čitali Fantea?
Čitao? Poznavao sam ga.
Poznavali ste Džona Fantea.
Sreo sam ga u Los Andjelesu.
Valjda je to bilo 1958.
On bi morao da bude neko za koga svi znaju.
Aha.
Šta se desilo?
Život.
Pa, kakav je osećaj?
Šta, kakav je osećaj?
Biti neko koga svi znaju?
Znate, ja stvarno ne razmišljam o tome.
Ma hajde.
Ne seri matorom seronji.
Dobar je osećaj, zar ne?
Lepo je kada tvoj rad doživi priznanje, to da.
Ovaj, siguran sam da je tako, aha.
Kladim se da sada dobijate dobra mesta u restoranima.
Dobijam.
Život je bio ljubazan prema Vama.
Bog se osmehnuo kada ste se rodili.
Pogledao je dole i rekao, "O, gle, onaj će biti pisac.
Njegove reči će biti slavljene."
Nisam siguran da je toliko grandiozno. Jednostavno sam imao sreće.
Napisao sam knjigu, desilo se da se dopala ljudima.
Mislim, ne znam kako se te stvari dešavaju.
Mislim, napisao sam dve knjige
koje nikada ne bi bile objavljene da nije bilo ove.
Pa, kladim se da će ih sada objaviti.
Pročitao sam Vašu knjigu.
I svidela mi se mnogo, mnogo.
Hvala Vam. Cenim to.
I sada, za trenutak, oprostite matorom obožavaocu.
Samo mi udovoljite.
Pisali ste o Parizu
odmah posle rata.
I dok sam čitao Vaše priče, bio sam tamo.
Probao sam to vino, osetio njegov sladak ukus.
Ja sam...
vodio ljubav sa tom devojkom.
Sedeo sam u kafeu tog jutra
pitajući se šta li mi budućnost nosi...
ili - da li mi nosi bilo šta.
Čuo sam...
plač tog deteta u noći.
I osetio sam nostalgiju...
za svojim domom, tamo daleko.
Vi ste pravi pisac, prijatelju moj.
Hvala Vam.
O, hvala Vam. Zaista to cenim.
Ja... O. Moram da idem. Moja žena...
Znam, znam.
Umetnicima je uvek neprijatno kada se razgovara o njihovim delima.
Ne, ne, ne. - Pitam se da li biste učinili
jednu sitnicu za mene. Naravno.
Da li biste potpisali
moj primerak knjige. - Svakako.
Imate li penkalo?
Pisac bez penkale.
Pa...
Pa, danas je dan za čitanje.
Da.
Pa, ja imam penkalu.
I tako...
Znam jednu priču.
Vrlo dobru priču.
E sad, znam da čujete ovo sve vreme, ali mislim da će Vam se ova priča dopasti.
Ako bih Vam ja ispričao priču i Vi je zapisali,
pa, onda bih, možda
i ja zaslužio malo priznanje?
Pa, to onda ne bi bilo fer, zar ne?
Želim vam prijatan dan.
Priča je o čoveku koji je napisao knjigu i onda je izgubio
i o upišanom klincu koji ju je pronašao.
Još uvek ste tu?
Da li želite da čujete moju priču?
Ili nemate vremena?
Pa...
Bila je 1944, i taj klinja je imao 18 godina,
bio je vojnik u vojsci, koji nikada nije učestvovao u borbi.
Poslali su ga u Pariz pred sam kraj rata.
I eto ti njega,
glupi klinja sa još glupljim osmehom na licu.
Eto ti njega, u Parizu...
Za njega, to je kao da je bio na drugoj strani zemljine kugle.
Bilo je smešno kako je njegova jedinica uvek dobijala najgore poslove.
Veći deo vremena su povezivali kanalizacijske cevi,
koje su Nemci digli u vazduh za vreme okupacije.
To je bio odvratan posao.
Smrad ulica.
Nedostaje mi Juta.
Pa ipak je klinja bio srećan,
kao svinjče u govnima.
Momci iz njegove jedinice, su se uglavnom razlikovali
od svih ljudi koji su živeli u njegovom komšiluku.
Bili su poreklom sa svih strana, iz malih mesta za koje nikada nije čuo.
Jadnik je verovatno nagazio minu.
Odnesimo njegovo telo u mrtvačnicu.
To je bio jedini leš koji je video tokom svog boravka u Armiji.
Bio je jedan tip u jedinici koji se mnogo razlikovao od njega,
intelektualac, pravi knjiški moljac,
i vremenom, on je postao klinjin najbolji prijatelj.
Pozajmio mu je neke knjige da čita,
prve knjige koje je klinja ikada pročitao.
Po prvi put
svet mu je izgledao mnogo veći od onoga u kome se rodio.
I želeo je još više.
I želeo je da postane nešto više.
Pisac. - Da,
ali nije imao pojma šta ta reč stvarno znači.
I sigurno nije imao predstavu kako da to ostvari.
Odrastao si u Filadelfiji?
Odrastao sam tamo, ali sam rodjen u Londonu.
Londonu?
Šta je upravo rekla?
Šta je to rekla Moj Francuski je malo slab,
ali sam prilično siguran da je rekla da te voli.
- Idi i razgovaraj sa njom. - Ne.
Idi. - To nije smešno.
Razgovaraj sa njom.
Hajde, ako ti nećeš, ja ću.
Kasnije je saznao da je ono što je ona zaista rekla bilo:
"Platite vaš račun i gubite se odavde."
Ali ko je on da dovodi sudbinu u pitanje?
Naučio je samo jednu francusku reč.
"Oui."
I ona je znala samo jednu englesku.
"Yes."
Bila je to savršena veza.
(Po ceo dan jedem) sladoled?
Šta?
- Hladno mi je u glavi.
Hladno ti je u glavi? - Jeste, boli.
Uradi ovo. Uzmeš prst, evo ovako.
Staviš ga pod jezik. To je mali trik. Učiniće da bol prestane, dobro?
Neće da prestane. - Sačekaj sekund, dobro?
Sada?
prestalo je.
Rekao sam ti.
Dobro, još jednom.
Šta se desilo?
Bio je demobilisan.
Ali, ono što mu je nekada predstavljalo čitav svet, sada je izgledalo tako...
sitno.
Ništa se nije promenilo od njegovog odlaska.
Osim njega.
On se promenio.
I - po prvi put u svom životu,
probao je da piše.
Probao je da piše o Parizu,
o onome što je video
i kako se osećao.
Ali mu reči, jednostavno, nisu dolazile.
Znao je kakav život želi.
Znao je šta mora da učini da bi došao do njega.
Mladić je započeo pripravnički staž kao pisac.
Dobio je posao novinara u malom engleskom nedeljniku.
Bilo je mnogo ljudi koji su brinuli za svoje zemljake,
i koji bi zaposlili bilo koga ko ume da sastavi dve reči.
To je bilo dobro mesto za učenje.
Dve nedelje kasnije, oženio je Siliju.
2 kilograma i 850 grama, a oči na majku.
To je bio njegov trenutak,
mada toga tada nije bio svestan.
Možda niko nije.
Mnogo je plakala.
Ponekad, nije mogao da razmišlja, a kamoli da piše.
Gospodine?
Bila je bolesna.
Vaša žena?
Moja ćerka.
Nije mogao ništa da uradi.
Silija više nikada nije bila ista.
A ni on nije bio isti,
mada je pokušavao da se pretvara.
Vratiću se kasnije.
Silija?
Rekla je da ide kući, kod svoje majke, na selo.
Potrebno joj je vreme da razmisli.
Potrebno joj je da se odvoji.
Nije se sećao da je spavao ili jeo.
Reči su prosto izvirale iz njega.
Poput bujice kojom nije mogao da vlada,
niti da se zapita odakle potiče.
Reči su dobijale oblik, oblik je prerastao u celinu,
i posle dve nedelje, bilo je završeno.
I onda?
Onda je zaspao.
Ali nije sanjao.
Kada se probudio, očistio je stan i krenuo da pronadje svoju ženu.
Izgledala mu je kao dete,
dok je sedela u sobi u kojoj je odrasla.
Preklinjala ga je da se vrati u Pariz bez nje.
Samo idi. Idi.
Nekoliko nedelja kasnije, konačno se vratila kući.
Bio je zahvalan što je tu.
Hvala ti.
Samo je želeo da je zagrli,
da je ponovo vidi nasmejanu.
Ti si, ovaj...? Pročitala si moju priču?
Ne, još nisam spremna.
Rekla je da želi da počne život iz početka.
Pa, to je u redu.
Rekla je to, kao da je to najjednostavnija stvar na svetu.
To je u ovom odeljku.
Ne.
Ne shvatam, bio je kod mene u vozu, sve vreme.
- Šta? Bio je kod mene u vozu.
Ali u drugom koferu?
Nije trebalo ništa da znači,
ali pisanje te priče ga je nekako spasilo.
Kako to nije mogla da razume?
Godinama nije mogao sebi da oprosti što su mu te glupe reči bile važne.
Znaš šta?
Nisi je samo ti izgubila.
Ostavila je nešto. Slušajte me.
Neko vreme, pokušavali su da zakrpe rupe,
ali prošlost se ne može izbrisati,
bez obzira koliko to želite.
I po prvi put, mladić je počeo da oseća nostalgiju za domom.
Uskoro je nostalgija postala toliko jaka da je...
Da je otišao.
Nikada se nije vratio u Pariz.
Nikad više nije video Siliju.
Ali od trenutka kada je izgubio te stranice...
nije više bio u stanju da pronadje nijednu reč...
koja bi mu izgledala upotrebljivo.
Možda se plašio da ponovo zaroni toliko duboko.
Možda je samo ostao bez inspiracije. U svakom slučaju, prestao je da pokušava.
I posle nekog vremena...
našao je mali grad na severu, skrasio se tamo.
Našao nekakav mir.
Kako ste se tada osećali?
Čekaj.
Nije još gotovo.
Ovde stvari postaju izuzetno zanimljive.
Dugo vremena pošto je sve ovo izbledelo u prošlosti,
mladić, koji je sada bio starac,
zalutao je pred knjižaru.
Knjižar mu je rekao da je autor ove priče, novi, mladi glas
koji ima nešto novo da kaže.
Otvorio sam knjigu i počeo da čitam.
Tvoju knjigu.
A narator je stajao iznad kolevke.
Njegovo dete je umiralo,
a on ništa nije mogao da uradi.
Vidite...
Ja...
To je nesporazum, ja...
Ne, ne, prijatelju moj,
nije to nesporazum, ne. - Našao sam...
Ne možeš da se izvučeš iz ovoga.
To su moje reči,
moje priče.
I šta znači to, do kurca, "Suze na prozoru"?
Ne znam kako si to učinio.
Da budem surovo iskren, nije me ni briga.
Samo sam smatrao da bi trebalo da znaš priču...
iz koje su nastale ove priče, ako te neko bude pitao.
Možda sada imaš materijal za novu knjigu.
"I sedeo je tako, na klupi,, nesvestan sveta oko sebe,"
ili vremena koje prolazi.
Posle nekoliko sati, sunce je konačno zašlo,
Rori Džensen je polako ustao,
" i pronašao put do svoje kuće."
Hvala vam.
Ako želite da saznate ostatak priče,
moraćete da kupite knjigu.
U Vašem delu, kao da oklevate da date neki stav o moralu svojih likova.
- Da li imate nešto da kažete o tome? - Da, ja oklevam.
Ono što je lepo u umetnosti i kod umetnika...
jeste da mi smemo da postavljamo pitanja...
čak i onda kada ne znamo odgovor.
Izvinite me na trenutak.
Oprostite, gospodjice,
da li bih prvo mogao da vidim neku legitimaciju?
- Delovalo je kao da se daviš. - Ne, ne. Bio sam u svom elementu.
Da se izgubimo odavde?
Pa, ovaj, trebalo bi da budem tamo, da se šetam okolo, slikam,
i osmehujem. Da obezbedim sav taj novac, u ovim teškim vremenima.
- Kakva šteta. - Dobro, važi, nagovorila si me.
- Okej, već sam se uplašila da odustaješ. - Popij naiskap.
Želim da vidim gde pišeš.
Uveravam te, nije baš toliko uzbudljivo.
Zašto ne dozvoliš da ja o tome sudim?
O.
Ovo mesto, to je, ovaj...
Prazno. Eh.
Prazno, aha.
Nekako je baš onako kako sam zamišljala.
Stvarno? Znači, zamišljala si me kako živim u stanu 8 meseci,
i da sam tek otvorio kutije?
Vrlo je elegantno, G. Hamond.
- Mogu li da uzmem Vašu jaknu? - Da.
Vidiš, rekao sam ti da nije toliko uzbudljivo.
Ti me to zezaš?
Mogla bih da napišem celu svoju disertaciju samo o pogledu odavde.
Tu je pogodio Bejb Rut.
Na žalost, to je bilo kada je bio u prokletim Red Soksima,
ali šta se tu može? Eh.
Imam flašu Bordoa dole
koja je kao stvorena za ovakve prilike.
Znaš, to zvuči dobro.
Dodji. - Možemo li da pijemo ovde?
- Šta, za mojim stolom? - Aha. Možemo li?
Možemo sve što poželiš.
Mi smo odrasli.
Onda donesi vino.
Tvoje vino. - Hvala ti.
Pa, čemu ćemo da nazdravimo?
Tvojoj novoj knjizi, naravno.
- Kako bi bilo da nazdravimo...? - Tvojoj knjizi.
- Hoćeš li mi reći nešto?
Šta se desilo?
Šta se desilo sa Rorijem pošto ga je starac našao?
Da li bi mi rekla nešto?
Ako mogu.
Zašto bi jedna prelepa, inteligentna devojka kao što si ti
želela da postane nešto tako blesavo, kao što je pisac?
Ha. Blesavo?
Zar ne znaš da reči sve upropaste?
Nisam ti poverovala ni na trenutak. Ti voliš reči.
Mlada sam, razmažena, nestrpljiva i Amerikanka. Udovolji mi.
Molim te? Molim te sa šlagom?
Zatvori oči.
I tako, kao i u svim velikim klišeima u istoriji civilizacije,
Rori Džensen je odlučio da je jedino rešenje...
da se napije.
I tako se on napio, dok nije počeo da urla,
i dok nije skupio hrabrost.
A onda je počeo da razmišlja.
Dopustio je sebi da porazmisli o celoj situaciji.
Možda po prvi put u svom životu.
I došao je do zaključka,
ili, mnogo prikladnije, setio se tog mita
za koji je čuo puno puta ranije,
da će te istina osloboditi.
Hej. Čik pogodi, pričala sam sa agentom za nekretnine,
i rekla je da se možemo preseliti već šestog.
Zar to nije sjajno?
Moramo da kupimo neke tepihe i stvari...
Zašto me voliš?
- Dora? - Da li si pijan?
Moram da znam zašto me voliš.
U redu.
Volim te zato što imaš lepe oči.
Volim te zato što si stalno ozbiljan,
ali duboko, duboko unutra, ti si potpuno otkačen.
Jednostavno te volim.
Rori, šta se dešava?
Stvarno misliš da imam lepe oči?
Da, mislim da su tvoje oči lepe.
One nisu moje.
U redu.
Ja sam lažov.
Ja ne...
Šta to sada radiš?
Šta nije u redu?
Ja nisam napisao knjigu.
Šta to...?
Knjiga, ukrao sam je
Pronašao sam je.
Nisam baš ništa izmenio. Mislim, ja...
Nisam znao kome sam je ukrao...
Ali sam znao da nije moja.
Sada sam vrlo zbunjena.
Znači, ti nisi...? Ti...? Ti nisi napisao knjigu?
Ništa od toga nije moje, ni jedna jedina reč.
Ne znam šta se dešava.
Bila je ovde i ja...
Valjda sam očajnički želeo
da je to izašlo iz mene...
a onda taj pogled, način na koji si me gledala
kada si pomislila da je moja...
I za trenutak sam sebe ubedio da sam je napisao.
Da li možeš da poveruješ u to?
Nikada ne bih mogao da napišem nešto toliko dobro. Ja to znam.
- Dobro, pa onda... - Ti... mislim, sama si rekla...
Šta... Šta sam rekla?
- Nije važno. - Šta? Šta sam rekla?
Trebalo je da znaš. Znala si, je l' tako? Znala si...
Kako to misliš? - Znala si dok si ih čitala
da to nisu moje reči. - Ja sam znala?
Ti me tako dobro poznaješ.
Istraživao si u Parizu.
Upravo smo se vratili sa medenog meseca.
Aha, ali morala si da znaš.
Kako to misliš? Verovala sam ti.
Ne, želela si da veruješ. - Ja znam, verovala sam ti!
- To si želela... - Verovala sam ti, jebo te!
Dora?
Ne diraj to.
Lagao si me.
Kada si...
Dok si čitao te reči, dok si ih kopirao,
da li si ikada zastao da razmisliš o nama?
Da li si pomislio šta će to uraditi nama?
Tebi?
Da li ti je to bar prošlo kroz glavu?
Ne mogu sada da budem ovde.
Žao mi je, ne mogu da budem ovde.
Stvarno si zajebao stvar.
Mislim da moramo da razmislimo o ovome.
Šta to znači?
Moraš da ideš na predstavljanje knjige u nedelju.
Nemam ja šta da predstavljam, neki starac ima.
U vezi tvoje druge knjige, da li si bar nju napisao?
Naravno da sam je ja napisao. Ali ja ovo nisam planirao.
To nije nešto što sam planirao.
Ali jedini razlog što bilo ko čita moja dela je ova knjiga.
Ti to ne želiš.
Sve što kažeš da želiš, ti to ne želiš.
Samo skini moje ime sa knjige.
I šta onda misliš da će se desiti?
Da li misliš da će ti oni sve oprostiti?
Mediji? Štampa? Razapeće te.
A moja guzica će biti tamo, pored tvoje.
Ako želiš da platiš tom čoveku od tvog avansa,
to bi bilo pošteno.
Želiš da mu daš deo od filmskih prava, lepo.
Da li hoćeš da mu kupiš kuću, kola, brod, jebo te?
Ali nemoj da se zajebeš, do kraja života...
zbog jedne glupe greške. I nemoj da zajebeš mene!
Veruj mi, ovo nije prvi put da neki pisac uradi nešto ovako.
Ne čini to.
Možda mi sada ne veruješ...
ali zahvaljivaćeš mi kasnije.
Moja knjiga, ona koju prodajemo...
da li je dobra koliko i ova knjiga?
Reci mi istinu Džo.
Hvala ti.
Trebalo bi da odemo na večeru sa tvojim roditeljima, večeras.
Stvarno nisam raspoložen za to.
Fino, nazvaću tvoju majku.
Kada će ovo sve da se završi, Rori?
Šta ti hoćeš od mene?
Da li ti misliš da si jedina osoba na svetu koja je pogrešila?
Da li ćeš dozvoliti da te to uništi?
Da uništi nas?
Šta ako dobijemo bebu?
Oduvek smo to želeli. Oduvek smo želeli porodicu.
Mislim da ću da puknem.
Pući ću na pola. Pući ću na pola.
- Nećeš da pukneš. - Nećeš da pukneš.
Neću ti to dopustiti.
Možemo li da pokušamo da ostavimo ovo iza nas?
Pogledaj me. Možemo li?
Kako ste danas?
Koja je to biljka?
Plectranthus.
Švedski bršljan.
Lepa je.
Došao si čak ovamo da mi sereš o biljkama?
Ne, nisam.
Pa, ako si došao da se uveriš da neću da te ocinkarim...
možeš da se opustiš i vratiš se kući svom bajnom, sjajnom životu.
Želim da ispravim ovo.
Nema šta da se ispravi.
Idi i živi život koji si sebi stvorio.
Ako niste ništa želeli, zašto ste me našli i kontaktirali?
Niste samo hteli da me mučite.
Vi čak i ne znate ko sam ja.
Ne znate kako, ne znate zašto.
Ja sam samo...
mislio da bi trebalo da znaš, to je sve.
Da li si zaista pomislio da možeš da ukradeš deo mog života?
Bilo čijeg života?
Da ga učiniš svojim
i da očekuješ da ne postoji račun koji mora da se plati?
Ne. Zar ne shvatate? Zato sam došao ovamo.
Vraćaj to u svoj džep da te ne bih ubio od batina.
Ovo nije isplata. Ovo je sve što sada imam,
ali sve je Vaše. Skinuću svoje ime sa korica.
Reći ću svima istinu.
Onda si još veća budala nego što sam mislio.
O čemu se onda ovde radi? - O čemu se radi?
Radi se o mom životu.
Radi se o mojoj ženi, o mom detetu.
Radi se o radosti i bolu koji su dali život tim rečima.
Ako preuzmeš te reči, preuzeo si i bol.
E sad, zašto ne bi kupio biljku tim novcem?
Drži, jedan Plectranthus, pošto ti se toliko svidjaju.
Uzmi svoju biljku i novac i gubi se odavde. Gubi se. Hajde.
Hej, hteo sam da ispravim stvari.
Ne možeš samo da ispraviš stvari.
Stvari su samo stvari.
Razumeš li? Bez obzira koliko pokušavaš i praviš mučenika od sebe.
Moram da radim. Ovo mesto ne brine samo o sebi.
Gospodine, gospodine. Molim Vas. Gospodine.
Molim Vas.
Video sam je još jednom.
Zaista?
U Džersiju... Krenuo sam na posao.
Tokom svih tih godina,
mislio sam na nju svaki dan.
Slomljen zbog onoga što sam joj učinio.
Kad odjednom, bila je tu.
Izgledala je srećno.
Pa, lagao bih te ako bih ti rekao da mi to saznanje nije nanelo bol.
Ali, na neki način, ipomoglo mi je.
Pomoglo mi je da preokrenem stvari.
Da nastavim dalje a da se ne osvrćem sve vreme.
Misliš da sam upropastio svoj život zato što više nisam pisao.
Samo zato što sam izgubio knjigu sa pričama. - Ne, ja samo...
Bože, morali ste još puno toga da učinite.
Učinio sam dovoljno. Veruj mi.
Uradio sam sve što sam mogao, najbolje što sam mogao. Ne može se više...
tražiti od nekoga. Ne,
moja tragedija je u tome što sam voleo reči više od žene
koja me je inspirisala da ih napišem. Eh.
Želiš da uradiš nešto za mene? - Bilo šta.
Idi i ne osvrći se.
Svi mi pravimo svoje izbore u životu.
Teško je živeti sa njima.
A ne postoji niko ko ti u tome može pomoći.
Hajde.
Gospodine?
Zaista volim Vašu knjigu.
Svi mi pravimo svoje izbore u životu.
Teško je živeti sa njima.
Konačno je Rori Džensen znao šta mora da učini
da bi živeo sa svojim.
"Suze na prozoru"
od Rori Džensena.
A starac?
Nekoliko nedelja pošto ga je Rori posetio,
starac je preminuo.
I tajna je umrla sa njim.
Sve što je morao da učini, sve što je mogao da izgubi, on je zapečatio.
Činilo se kao da zaključavanjem tajni jednog čoveka zauvek,
on otkriva
još strašniju i mračniju tajnu unutar sebe.
I to je to. Kraj.
Puf.
Nema pouke, nema zaslužene kazne, nema nikakvih neverovatnih saznanja,
osim onog da jedan čovek može, pošto je napravio užasnu grešku u životu,
da nastavi da živi, i da, možda, čak živi lepo.
Svi moraju da spavaju noću.
Šta se zaista dogodilo, Klej, pošto je on sve to rekao sebi?
Upravo sam ti rekao. - Ne, reci mi istinu.
Nastavio je. Živi, piše, najbolje što zna,
vrlo je uspešan.
Sereš.
- Ne pitam te o knjizi. Samo izbegavaš. Reci mi istinu.
Čega se to plašiš, Klej?
Vidi, zašto ti meni ne kažeš?
- Šta? - Hoću da znam šta ti misliš.
Tako si pametna, uspela si da dodješ ovde, da me nateraš da pričam.
Praviš se važna, vrckaš guzom okolo,
citiraš Šekspira, trepćeš trepavicama.
Zašto ti meni ne kažeš? Hoću da znam šta ti misliš.
Šta se desilo sa njima?
- Ja... - Ne, ne, ne.
Reci mi šta se desilo sa Rorijem i Dorom ili se gubi odavde.
On je sjeban.
Nastavi.
Možda može da zaboravi, možda može da piše, da stvara,
ali to nije bitno, zato što on nikada neće verovati u to.
Ukrao je sebi priliku da to otkrije.
Nije loše.
Ili možda može da piše, mada je uspeo da zavara samo mali broj ljudi.
Još i bolje.
Možda mu se brak raspada jer kada god se on i njegova žena pogledaju,
suočavaju se sa istinom.
Možda kada se pojavljuje u javnosti,
može da nosi tu masku samopouzdanja i prefinjenosti,
ali kada se vrati kući kasno noću, ne može da spava,
jer kad god sklopi oči pred njim se pojavi lice starca.
Možda
vidi sopstveno lice,
a starac je samo priča koju je izmislio.
Ili se možda nadje u divnom stanu u Nju Jorku
sa pogledom na park, sa devojkom koja je mnogo mladja od njega,
i priča joj nešto za šta on zna da su dosadne stare priče.
Jer iz nekog razloga ona veruje da on ima nešto da joj da.
Vrlo si talentovana, Danijela.
Ali u nekom trenutku, moraćeš da izabereš izmedju stvarnosti i mašte.
To dvoje su vrlo blizu, ali se nikada ne dodirnu.
To su dve vrlo, vrlo različite stvari.
Šta?
Šta nije u redu?
Ne želiš me? - Ne, ne, ne.
Vidi, nije kao da ćeš da me iskvariš.
Ja ovo želim. Želim te.
Ja, ovaj...
Trebalo bi da odeš.
Da li to stvarno želiš...
Klej?
Šta ti stvarno želiš?
Žao mi je.
PREVEO: GRENT POP
Preuzeto sa www.titlovi.com