www.titlovi.com
prevod i obrada Gaca62
Gospodine Frank.
Gospodine Frank?
Kraler.
Gospodin Kraler.
Miep.
Dobri moji prijatelji.
Drago mi je da ste se vratili.
Nismo ništa čuli.
Sam sam.
Morate, onda, poći kući sa nama...
da se malo odmorite.
Morate ostati kod nas. -Ne, ne mogu ostati u Amsterdamu.
Gospodine Frank, ovo je vaš dom.
Amsterdam je vaš dom. -Budi previše sećanja.
Sve me na nešto podseća, Miep. Sve.
Čak i kad vidim vas i gospodina Kralera...
Ne bi trebalo ovako da razgovaram sa vama, posle svega što ste uradili.
Pa, uradili bismo to opet.
Sve je nestalo. Knjiga...
Sve su odneli, sem ponekog papira.
Sačuvali smo vaša pisma i papire.
Molim vas, spalite to.
Sve spalite.
Obećao sam joj...
ako se ikad vratim ovamo da ću pronaći njenu knjigu.
Annin dnevnik?
Tamo je gde ga je ostavila.
9. juli, 1942.
1942. Je l' to moguće, Miep?
Pre samo tri godine?
''Dragi moj Dnevniče, s obzirom da ćemo ti i ja biti najbolji drugovi...
ja ću ti, za početak, ispričati sve sebi.
Zovem se Anne Frank, i imam 13 godina.
Rođena sam u Nemačkoj, ali kako sam iz jevrejske porodice...
morali smo da se iselimo u Holandiju, kad je Hitler došao na vlast.
Sve je bilo dobro dok nije počeo rat, do nemačke okupacije.
A onda su stvari postale grozne za Jevreje.''
Nisi više mogao ovo, nisi mogao ono.
Morali smo da nosimo žute zvezde.
Morala sam da se odreknem vožnje bicikla.
Nisam više mogla da idem u holandsku školu.
Nisam mogla više ni u bioskop, ni da se vozim automobilom...
čak ni tramvajem.
I još milion drugih stvari.
Pa, ipak, mi, deca, smo uspevali, nekako da se zabavimo.
Ovog jutra, tata me je probudio u 5 sati...
i rekao mi da se brzo obučem.
Idemo u neko skrovište.
Obukla sam na sebe sve što sam mogla.
Izgledali bismo sumnjivo da smo krenuli negde noseći kofere.
Sada ćemo da nestanemo...
da iščeznemo u magli.
Moj život će biti velika avantura.
Još tri čoveka idu sa nama. Tata ih poznaje.
Mi ih nikad ranije nismo videli.
Nešto im se desilo. -Moraju da pređu 3 milje.
Mama. -Uhapšeni su, sigurna sam.
Hoćeš li prestati s tim? -Mama, tata.
Stigli smo.
Vidiš?
Gospodine Van Daan. -Zdravo.
Gospođo Van Daan. -Gospodine Frank.
Petere. Previše je Zelene Policije na ulicama.
Morali smo mnogo da zaobilazimo. Jeste li se predstavila?
Moja ćerka, Anne. Moja žena, Edith.
Margot. Gospodin i gospođa Van Daan.
A ovo je naš sin, Peter.
A sad, molim vas, samo da skinemo nešto od odeće.
Dobro jutro. -Dobro jutro, gospodine Kraler.
Dobro jutro, gospodine Kraler. -Gospodine Frank.
Svi ste ovde. To je dobro.
Nadamo se da je sve u redu. -Molimo vas, gospodine Kraler da ne razmišljate o tome.
Imaćemo dovoljno slobodnog vremena da sredimo sve kako nam odgovara.
Donela sam vam sendviče za ručak. -Hvala, Miep.
Ovde su vam konzerve, kao i pasulj i krompir.
Uzeću vaše bonove danas popodne. -Naše bonove?
Ako vide naša imena na bonovima, znaće da smo ovde.
Ne brinite, na njima neće biti vaša imena.
Tata! Westertoren*! -Anne! Ne! (*crkva u kojoj jesahranjen Rembrandt)
Ne smeš da diraš zavesu. Nikad.
Niko ne sme da dira zavesu, ni danju, ni noću.
Ako neko sa ulice ili ako neko iz kuće preko puta vidi nekoga ovde...
svi smo gotovi. Ne zaboravite, ovde nisu u pitanju samo naši,
već i životi Miep i gospodina Kralera.
Imate 13 minuta da se smestite. -Hvala.
Miep ili ja ćemo dolaziti svaki dan da vam donesemo hranu i vesti.
Dođi, Miep, moramo da idemo.
Doviđenja. -Doviđenja, gospodine Kraler.
Kako da vam se zahvalimo?
Nikad nisam ni pomislio da će doći i taj dan da neko kao što je gospodin Frank...
mora da se sakriva. Kad samo pomislim na to...
Doviđenja. -Hvala vam, gospodine Kraler.
Doviđenja.
Anne! -U redu je. Imam ih još troje.
Izvinite, gospodine Frank.
Šta je mislio sa onih 13 minuta? -Pre nego što radnici dođu.
Nego...
dok su radnici u zgradi, ispod nas, moramo biti sasvim tihi.
Svaki šum odavde se čuje dole, ne samo u kancelarijama već i u radionicama.
Radnici dolaze oko 8:30, i odlaze oko 5:30.
Što znači, da bismo bili sigurni od 8 ujutru do 6 popodne...
moramo se ovde kretati samo u slučaju preke potrebe...
i to, samo u čarapama.
Kad pričamo moramo da šapućemo i ne smemo nigde da puštamo vodu.
Ne smemo koristiti ni sudoperu, ni, izvinite WC.
Cevi prolaze dole, baš kroz radionice. Đubre ne smemo nikad...
Ne sme se napolje bacati nikakvo đubre koje bi moglo odati nečije prisustvo. Čak ni kore od krompira.
Moramo sve noću da spaljujemo u toj peći.
Tako ćemo morati da živimo dok se sve ovo ne završi, ako hoćemo da preživimo.
Dok se ovo ne završi.
Posle 6 možemo slobodno da se krećemo, da pričamo, da se smejemo...
da večeramo, da čitamo, da se igramo, kao da smo kod kuće.
Sad bi bilo pametno da se svi povučemo u svoje sobe...
i da se smestimo do 8 sati. Gospođo Van Daan, vi i vaš muž idete na sprat.
Žao mi je što gore nema mesta i za Petera, pa će on biti ovde dole, sa nama.
A gde ću ja? -Ti i Margot ćete tamo.
Izvinite, gospodine Frank. -Da?
Gde ćete vi spavati? -Ova soba je naša spavaća soba.
O, ne, ne. Idite vi na sprat. Mi ćemo spavati ovde.
O svemu smo dobro razmislili. Ovako je najbolje.
To je jedino rešenje.
Edith? Moraš malo da se odmoriš, draga.
Prošle noći nisi oka sklopila. Idi malo u devojačku sobu sa Margot.
A šta ćemo sa Anne? -Dobro sam ja.
Ja ću da pomognem tati.
Ovuda, gospođo Van Daan.
Izvinite.
Ovuda.
Gospodine Frank?
Gospodine Franke? -Peter?
Imam li još vremena da sipam vodu za mačku? -Imaš mačku?
Hajde, ali požuri, Peter.
Imaš još samo pet minuta. -Ne može bez te mačke.
Nisam znala da imaš mačku.
Ja volim mačke. Kako se zove?
Mouschi. -Kakvo je to ime? Mouschi. Je l' on ili ona?
Mačak je i ne voli strance. -Onda ćemo morati da se bolje upoznamo.
Je l' kastriran? -Nije.
Trebalo je da ga kastriraš, da se ne bi tukao.
Baš lepa mačka.
Gde si išao u školu?
U Srednju jevrejsku. -Tamo smo i Margot i ja išle.
Da, znam. -Nisam te nikad tamo videla.
Ja tebe jesam, ponekad. -Stvarno?
Zašto mi nikad nisi prišao?
Pa, ne znam. Ja sam ti vuk samotnjak.
Ovde nećeš moći da budeš vuk samotnjak.
Baš me interesuje šta će reći naši drugovi kad se danas ne budemo pojavili.
Trebalo je da se nađem sa Sannom. Poznaješ li Sanne de Vries?
Ne. -Sanne je moja najbolja drugarica.
Mršava je kao i ja. Uvek nas zavitlavaju...
''Anne i Sanne, mršave banane!''
Skinuo si svoju zvezdu.
Jesam.
Ne smeš to da radiš. Uhapsićete ako izađeš napolje bez zvezde.
Ko je rekao da ću izaći napolje?
Pomozi mi. -Pomažem.
Šta ćeš sa ovim? -Spaliću je.
To je baš čudno, ja mislim da ja svoju ne bih mogla da spalim.
Ne znam ni sama zašto. -Ne bi mogla?
Nešto što te teraju da nosiš da bi mogli da te maltretiraju.
Znam, ali, ipak...
to je Davidova zvezda, zar ne?
Annele, još malo pa će 8.
Zar nećeš da sedneš sa nama, Peter? Biće ovo dug dan.
Ne, hvala. Dobro mi je ovde.
Nećeš zaboraviti da skineš cipele, je l' da?
Peter.. .
drago mi je što si sa nama.
Da, gospodine Frank.
Vidimo se kasnije.
Znaš da je išao u istu školu u koju...
Utešno je to što su gospodin Kraler i njegova sekretarica...
ispod nas, u kancelariji.
Naši zaštitnici, tako ih zovemo.
Pitala sam tatu, šta bi bilo sa njima...
kad bi neko otkrio da nas skrivaju?
Otac mi je rekao da bi ih čekala ista sudbina kao i nas.
Nalazimo se iznad stare fabrike začina.
Cela zgrada miriše na začine.
Ceo taj, prvi dan sam čitala 'Priču o dva grada'.
''To je daleko, daleko najbolje...
što sam ikad uradila.
To je daleko, daleko najbolji odmor...
na kom sam ikad bila.
Kraj.''
To je bila najtužnija knjiga koju sam ikad pročitala.
Mi smo, Miep i Kraler.
Dobro veče, gospodine Kraler. Dobro veče, Miep.
Dobro veče, Annele.
Gospodine Frank. -Da?
Ovo je kutija koju ste tražili. -Hvala vam.
Dragi moji prijatelji, toliko ste bili tihi...
da sam pomislio da ste izašli u šetnju. -Možete li da me zamislite?
Nisam progovorila. Jedva sam se i pomerila ceo dan.
Volela bih kad bi za to saznali u školi.
Mouschi! -Mouschi!
Peter! -Peter!
Mouschi.
Annele! -Annie!
Annele! -Petere, upozoravam te!
Molim vas, tiše. Margot. Margot!
Šta je ovo? -Sad ne morate da šapućete.
Tu si. -Baš je lep mačor.
Hvala. -Nema na čemu.
Annele.
Vidiš ovu kutiju? Hoćeš da je otvoriš?
Znaš kako zamišljam sve ovo ovde?
Kao pansion, kao jako čudan pansion.
Tata, moje filmske zvezde!
A baš sam se pitala šta je sa njima.
I Kraljica Wilhelmina. Baš divno.
Ima još nešto.
Hajde, gledaj dalje.
Dnevnik.
Nikad nisam imala dnevnik.
A oduvek sam želela da ima.
Olovka? Idem dole po olovku.
Anne, ne! -Nema nikog dole.
Nije važno. Ne želim da prođeš kroz ta vrata.
Nikad? -Nikad. Žao mi je, Anne, ali nije bezbedno.
Dobro. -Biće teško, ja to znam.
Ali, nikad ne zaboravi, da ne postoje ni zidovi, ni katanci...
ni reze koje ti mogu ograničiti um.
Zapravo, među nama, Annele...
biti ovde, ima svojih prednosti. Na primer...
sećaš se borbe koju si vodila sa svojom majkom oko kaljača?
Rekla si da ćeš pre da umreš nego da ih obuješ. Sećaš se?
I, šta je bilo? Na kraju i morala da ih obuješ.
A sad, sve dok smo ovde, nema više kaljača.
Zar to nije sjajno?
I klavir.
Ne moraš više da vežbaš. kažem ti ja...
ovde će ti biti mnogo lakše.
Malo je čudno za nekoga, kao što sam ja, vodi dnevnik.
Ne zato što to nikad ranije nisam radila...
već više zato što mi se čini da, kao što ni mene ne bi, tako ni druge...
neće interesovati razmišljanja neke tamo 13-ogodišnje školatke.
Pa, opet, ništa od toga nije važno.
Ja želim da pišem, ali i više od toga...
želim da iznesem sve ono...
što je zakopano duboko u meni.
Pre svega, od mene se očekuje da opišem...
kako je to živeti u skrovištu.
Ali, ja to još ni sama ne znam.
Samo znam da je malo čudno što više neću moći da izađem napolje.
Neću moći da udahnem svež vazduh.
Neću moći da trčim, da vičem, da skačem.
Sreda, 23. septembar 1942.
Ratne vesti su dobre.
Staljingrad se i dalje drži.
Ruska ofanziva se nastavlja i u području Moskve.
Sad smo bezbedni. I poslednji radnik je, upravo izašao. -Ura!
-Anne! -Ja moram prva u WC.
Šest sati je, Margot. Škola je gotova. -Gde su mi cipele?
Da nisi ti videla moje cipele? -Kakve cipele?
Zažalićeš. -Stvarno?
Annie, draga. -Čekaj samo dok te dohvatim.
Čekam.
Stani! Petere! -Annie! Petere!
Petere, gde ćeš? -Idem da dam Mouschiju večeru.
Petere! -Annie, draga...
ne bi trebalo tako da se igraš sa Peterom. To nije dostojanstvemo.
Ko želi da bude dostojanstven? Ja ne želim da budem dostojanstvena.
Stalno se žališ da te ne tretiram kao odraslu osobu, a kad to uradim, ti se uvrediš.
Samo hoću malo da se zabavim.
Ja ne znam šta je sa tim momkom.
Daj mu malo vremena. Nije navikao na devojke.
Vremena? Zar mu dva meseca nisu dovoljna?
Mogla bi da zaplačem.
Šta li je sa Miep? Obično je tačna.
Margot, dođi da plešeš sa mnom. -Imam još posla, Anne.
Znaš, ima da zaboravimo kako se pleše.
Kad izađemo odavde, više ništa nećemo znati.
Gde je Peter? -Gde bi mogao da bude? Sa svojom mačkom.
Nije još završio svoj domaći, zar ne?
Peter.
Peter! -Šta je bilo?
Majka ti je rekla da izađeš odatle.
Dajem Mouschiju večeru. Hranim svoju mačku.
Znaš šta tvoj otac kaže na to tvoje gubljenje vremena na tu mačku.
Nisam ga ni pogledao od ručka. -Samo ti kažem.
Ja ću ga nahraniti. -Ti se ne mešaj. Ozbiljan sam.
Je l' se tako razgovara sa svojom malom prijateljicom?
Mama, zar te nisam već zamolio...
da mi to ne govoriš? -Pogledajte, on je pocrveneo.
Pocrveneo je. -Molim te, nisam, ali...
Ostavi me na miru. -Kao da je to nešto čega se treba stideti.
Ne treba da se stidiš zato što imaš malu prijateljicu.
To je šašavo. Ona ima samo 13 godina.
Pa šta? Ti imaš 16. To je idealno.
Tvoj otac je 10 godina stariji od mene. Gospodine Frank, upozoravam vas...
ako ovaj rat potraje još malo, postaćemo rodbina.
Ako Bog da. -Nisam video mačku još od ručka.
Dajem Mouschiju večeru. Moj mali Mouschi.
Ne bih mogao da živim bez mog dragog Mouschija.
Ti predivna mačko.
Dobro, gospođice Kva-Kva. -Zašto to?
Gospođice Kva-Kva! -Ti!
Toliko pričaš da te svi zovu gospođica Kva-Kva.
Ti si najnepodnošljiviji momka kojeg sam ikad upoznala.
Kva, kva, kva.
Kva!
Anne, draga, vruća si.
Vruća si. Je l' ti dobro? -Mama, molim te.
Nemaš, valjda, groznicu? -Nemam.
Znaš da ovde ne možemo da pozovemo doktora. nikad.
Možemo da uradimo samo jednu stvar, da se dobro pazimo.
Moramo da pazimo da se ne razbolimo. Daj mi da ti vidim jezik.
Mama, ovo je apsolutno apsurdno. -Anne, draga, ne ponašaj se kao derište.
Daj da ti vidim jezik.
Otto.
Anne, čula si šta ti kaže majka.
Hajde, otvori.
Kva.
Annie.
Otto. -Anne.
Dobro si.
Mislim da našoj Anne nije ništa što jedna dobra vožnja biciklom...
ili jedno viđenje sa drugaricom, Sanne de Vries, ne bi izlečilo.
Je l' tako, Anne?
I dalje mi je žao što Peter nije žensko.
Onda bih imala sa kim da razgovaram.
Od svih momaka na svetu...
zašto sam morala da budem zatvorena baš sa njim?
Je l' to neko dolazi? -Da nije Miep?
Čudno je da se ništa ne čuje.
Možda je ranjena. -Doći će ona.
Voleo bih da je već ovde.
Poludeću bez cigara.
Anne, dobila si peticu iz istorije...
i četvorku iz Latinskog. -Da, a šta je sa algebrom?
Pa, moram nešto da ti priznam.
Sve do sada sam, nekako, bio bolji od tebe u algebri.
Danas si me stigla. Moraćemo da damo Margot da pregleda.
Zar algebra nije grozna, tata? -Grozna je.
Kako sam ja uradila? -Odlično, naravno.
Anne, molim te.
Tvoj sastav iz francuskog, Margot, je, prosto, divan.
Gospođo Van Daan, smem li da probam? -Ne, Annie.
U redu je, stvarno.
Ali, molim te, budi oprezna.
Tu bundu mi je tata dao, godinu dana pre nego što je umro.
Uvek mi je kupovao sve najbolje.
Gospođo Van Daan, da li ste imali puno momaka, pre nego što ste se udali?
Annie, to je intimno pitanje.
Nije uljudno postavljati intimna pitanja.
Ne smeta mi.
Anneke, naša kuća je stalno bila preplavljena momcima.
Kad sam ja bila devojka... -O, ne, ne opet.
Zaveži!
Jednog leta, imali smo veliku kuću u Hilversumu.
Momci...
Momci su zujali oko nje, kao pčele oko tegle sa džemom.
Kad sam imala 17 godina...
Pa, tada su se nosile sportske suknje, a ja sam imala, baš lepe noge.
I još imam. Možda više nisam lepa kao što sam bila...
ali i dalje imam lepe nog. Šta vi mislite, gospodine Frank?
Dobro, dobro. Videli smo ih.
Tebe nisam ništa pitala. Pitala sam gospodina Franka.
Mama, za boga miloga. -O, i tebe sam postidela, je l' da?
Da ti kažem ja nešto. Samo se nadam da će i tvoja žena imati ovako lepe.
Anneke, moj otac je bio stalno zabrinut zbog svih tih momaka koji su se muvali naokolo.
Stalno mi je govorio:
''Ako neki od tih momaka bude drzak, ti mu samo reci:
'Zapmatite, gospodine Taj i Taj, zapamtite, ja sam dama'.''
Pogledaj se samo, kako razgovaraš sa njom.
Zar ne znaš da će sve to da zapiše u svoj dnevnik?
Pa šta i ako napiše? Ja govorim istinu.
Jesi li završio? -Nisam.
O, mislilac. -Pusti ga na miru.
Ja sam glupan. Beznadežan slučaj. -Ne govori tako.
Samo nemaš nikoga da ti pomogne...
kao što tata pomaže Anni i meni.
Ali, ako bih ja... Pa, ako možemo da pomognemo...
Šta misliš, Petere? Hoćeš da učiš sa nama?
Da napravimo jednu mešovitu školu?
Hvala, može.
Gospodine Frank. -Da?
Vi ste anđeo, pravi pravcati anđeo.
Zašto vas nisam srela pre ovog ovde?
Mislim da bi bolje bilo, Petere, da idemo u tvoju sobu, da učimo.
Izvinite.
Peter, slušaj gospodina Franka. Gospodin Frank je jako obrazovan čovek.
Prošlo je 8 sati. Gde su do sad?
Bar jedno od njih je trebalo da dođe. -Doći će. Doći će. Ne brini.
Ne govori mi ništa. Znam da se nešto desilo.
Zar nam ovde nije dovoljno tesno i bez te tvoje bunde, tu na zemlji?
Kad bi prestao da pušiš ne bi bio tako razdražljiv.
Je l' pušim? -Već si popušio sve cigare.
Miep mi je donela samo jednu kutiju. -To je prljava navika...
i ovo je pravo vreme da prestaneš s tim. -O, prekini s tim. Molim te.
Popušio si sav naš novac.
Hoćeš li ućutati više?
A šta ti buljiš?
Nikad, do sad nisam čula odrasle da se tako svađaju. Ja sam mislila da se samo deca svađaju.
Ovo nije svađa, samo diskusija. A ja nikad, do sad nisam video tako nevaspitano dete.
Ja, nevaspitana? -Da.
Annie, popij svoje mleko. -Ti si razmažena.
Trebalo bi te malo po turu.
Zapamtite, gospodine Taj i Taj, ja sam dama.
Ti si najdosadnije... Zašto nisi dobra i mirna...
kao tvoja sestra Margot? Zašto moraš sve vreme da se ističeš?
Da ti ja dam jedan savet, mlada damo.
Muškarci ne vole takve devojka. Da li to znaš?
Muškarac voli da ga devojka sasluša ponekad..
Voli devojku domaćicu,koja kuva, koja šije i čisti.
Pre bih sama sebi prerezala grlo, isekla vene.
Ja ću biti poznata.
Ići ću u Pariz...
da studiram muziku i umetnost. -Da, da.
Biću glumica, pisac ili plesačica.
Vidi šta si uradila. -Žao mi je.
Ti, nespretna, mala budalo.
Tu bundu sam dobila od oca. -Žao mi je.
Skroz si ga upropastila i baš te briga. Upropastila si ga.
Mogla bih da te ubijem! Stvarno bih mogla da te ubijem.
Petronella.
Petronella, to je samo bunda. Samo bunda.
Anne, ne možeš tako da se ponašaš.
Bilo je slučajno. To može svakom da se desi.
Nisam na to mislila. Ne smeš tako da odgovaraš.
Ne smeš da odgovarš. Oni su naši gosti.
Nikad nisi čula Margot da se prepire sa njima.
Pokušaj da budeš kao Margot.
I da svi gaze mene, kao što gaze nju. Ne, hvala.
Ja ne znam šta se s tobom dešava, Annie.
Da sam ja ikad odgovorila svojoj majci, kao što ti odgovaraš meni...
Stvari su se promenile, mama. Ljudi više nisu takvi.
''Da, mama. Ne, mama. Kako ti kažeš, mama.''
Ja za sve moram sama da se izborim. Moram da postanem neko.
Za to nije uvek potrebno boriti se. Margot se ne...
''Margot.'' To je sve što čujem. ''Zašto nisi kao Margot?''
Sve što ona uradi je u redu, a sve što ja uradim je pogrešno.
Vi ste svi protiv mene, a ti najviše od svih.
Ne znam kako ćemo dalje živeti ovako.
Ne mogu ništa da joj kažem a da se ona ne naljuti na mene.
Znaš kakva je Anne. Za pola sata će se smejati i šaliti.
A oni?
Rekla sam tvom ocu da ovo neće funkcionisati sa dve porodice.
Ali, ne, ne, on jemorao i njih da pozove.
Pst!
Svaki put lad čujem taj zvuk, srce mi stane.
To je Miep. Tata.
Da. -Stigla je Miep.
Evo ti tvoj spisak. -Hvala.
Je l' to Miep? -Jeste.
Konačno ću dobiti cigare. -Došla je Miep.
Ne mogu vam opisati koliko mi je žao zbog bunde.
Ne sekiraj se ništa.
Zdravo. -Miep.
Gospodine Kraler.
Kad dođe gospodin Kraler, sunce nam sine.
Dirk je morao da ode. -Dirk je Miepin verenik.
Morao je da pobegne u unutrašnjost da se sakrije i izbegne pozive na prinudni rad..
ali mi je ostavio radio za vas.
Nije trebalo. -To je bilo jako opasno.
Pogledajte!
Naš blagosloveni radio.
Sad imamo svoj sopstveni prozor u svet.
Nemačku stanicu slušamo samo zbog dobre muzike.
Snage sila Osovine na zapadu...
A slušamo i BBC nade radi.
...koje su pod neprekidnom vatrom sa zemlje i iz vazduha nalaze se u povlačenju.
Osma armija nastavlja sa napredovanjem.
To je dobro.
Dobro, Petere. Daj da sad vidimo šta Nacisti imaju da kažu, a?
Berlin.
Moramo li to da slušamo?
Dobro, Petere, dosta je.
Zelena Policija, našli su nas.
Ovuda, gospodine Dussel.
Ja sam, Kraler. -I Miep.
Molim vas, otvorite. -Bog ih blagoslovio. Došli su.
Kraler? -I Miep. Otvorite, molim vas.
Pa, prošle noći smo imali posetioca. -Imali smo posetioca sinoć.
Da, da. -Lopova.
To je bio lopov? -Jeste li ga čuli?
Da, čuli smo ga. -Bio je odmah ispod vas.
U kancelariji ispod.
Nismo znali. -Mislili smo da je policija.
Jeste li sigurni, Miep? -Bili ste tihi, naravno?
Nismo se mrdnuli. Jedva da smo i disali celu noć.
Dobro je. To je bilo blizu. -Preblizu.
Sve je pregledao, i sto i dosijea.
Našao je i sef, ali nije mogao da ga otvori.
Tražio je naše abonentske knjižice za podzemlje.
Neko zna. -One su u tom sefu.
Vratiće se oni. Trebalo bi da se rešite sefa. Donesite ga ovde.
Da, i da stavim tablu na vrata.
''Provalnici, ne vraćajte se, sefa više nema.''
Šalite se, da. -Gospodine Frank, moram da razgovaram sa vama.
Naravno. -Možda bi trebalo da se rešite radija.
Bacite ga u peć. Spalite ga. Ako Zelena Policija otkrije ta j radio...
Onda će naći i njen dnevnik. I njega ćemo da spalimo.
Nećete moj dnevnik. Ako ide dnevnik, i ja idem sa njim.
Gde je? -Gospodine Van Daan.
Ako pronađu nas, svejedno je da li će pronaći i dnevnik, radio... To ništa ne menja.
Obično pokušavam da vam donesem dobre vesti. -Da, znam.
Ali, nešto se dogodilo. Juče mi je došao neki čovek.
Rekao mi je da ima prijatelja Jevreja, zubara.
Preklinjao me je da mu nađem neko skrovište. Zato sam došao kod vas.
To je užasno što vas pitam, s obzirom kako vi živite...
ali, da li biste ga primili? -Pa, naravno da hoćemo.
Zove se Jan Dussel. -Dussel. Mislim da ga znam.
Mislim da bilo divno da bude sa nama. -Hvala vam.
Ali, Otto, gde ćemo da ga smestimo. Gde?
Ionako imamo malo hrane i... -Hranu možemo malo da rastegnemo.
Može da uzme moj krevet, -Ne, hvala ti.
Margot će se preseliti kod nas, a on će uzeti njen krevet.
Izneću svoje stvari.
Gospodin Dussel.
Pazite da ne udarite glavu.
Uđite, gospodine Dussel.
Ovo je gospodin Frank.
Gospodin Otto Frank? -Da. Dajte mi vaše stvari, molim.
Hvala vam, gospodine Frank.
Ostavljam vas u dobrim rukama.
Gospodine Dussel, moram da vratim vaš kaput.
Kako da vam se zahvalim? -Gospodin Kraler i Miep...
su naš konopac za spasavanje. Bez njih, ne bismo preživeli.
Molim vas. Kad tako pričate mi ispadamo neki heroji, a to, uopšte, nije tako.
Mi samo ne volimo Naciste... -Znam, znam.
''Niko neće nama, Holanđanima govoriti šta da radimo sa našim prokletim Jevrejima''.
Doći ćemo sutra da vidimo da li su dobri prema vama.
Doviđenja. -Doviđenja, gospodine Kraler.
Doviđenja, gospodine Dussel. -Doviđenja, Miep.
Dobro došli, gospodine Dussel. -Hvala.
Ovo je moje žena, Edith. Gospodin i gospođa Van Daan. Njihov sin, Peter.
Moje ćerke, Margot i Anne.
Zdravo, Anne. -Kako ste?
Margot. -Kako ste?
Molim vas, gospodine Dussel, sedite.
Hvala vam.
Ja sanjam, znam to.
Gospodine Otto Frank je ovde.
Vi, znači, niste u Švajcarskoj? Neko reče da ste pobegli u Švajcarsku.
A vi ste ovde sve ovo vreme? -Sve od jula.
Da li vas je gospodin Kraler upozorio da se ovde nećete baš najesti?
Zamislite samo.
Tri sledovanja na nas sedmoro.
Sa vama, sad nas je osmoro.
Gospodine Van Daan, da shvatate šta se napolju dešava...
znali biste da na takve stvari ne treba da me upozoravate.
Vi ne razumete šta se dešava ovde, baš ovde u Amsterdamu.
Svaki dan na stotine Jevreja nestaje.
Opkole ceo blok, a onda pretražuju kuću po kuću.
Svaki dan, deca se vrate kući i otkriju da su im roditelji nestali.
Stotine su već deportovane.
Ljudi koje i vi, i ja znamo: Hallensteinovi, Wesselovi.
O, ne.
Samo dobijete pozivnicu:
''Javite se na stanicu, tog i tog dana, u to i to vreme.
Ponesite samo ono što možete da ponesete.''
Ako se ne pojavite, dođu, izvuku vas iz rođene kuće...
i otpreme u Mauthausen, kamp smrti.
Nismo znali da su se stvari toliko pogoršale.
Oprostite mi što sam vam to isptičao.
Znate li de Vriesove?
Otišli su.
Sanne i ja smo išle u isti razred.
Sanne je moja najbolja... Moja najbolja drugarica.
Vratila se kući i otkrila da su joj roditelji nestali.
Bila je sama dva dana, a onda su došli i odveli i nju.
Odveli?
Da, sa svim ostalim.
O, ne.
Ljudi po imenu Meyerberg, su živeli blizu nas.
Da li znate... -Mislim da bi trebalo da prekinemo s tim.
Siguran sam da bi gospodin Dussel voleo da se smesti.
Hoćeš li da odvedeš gospodina Dussela u njegovu sobu?
Hoćete li poći sa mnom, gospodine Dussel?
Oprostite ako nisam uspeo da vam pokažem koliko sam vam zahvalan.
Ovo je strašan šok za mene.
Oduvek sam o sebi razmišljao kao o Holanđaninu. U Holandiji sam i rođen.
Moj otac je rođen u Holandiji, kao i moj deda.
I sad, posle svih ovih godina...
Izvinite, molim vas.
Sasvim je drugčije od onoga što nam je gospodin Kraler rekao.
Gospodin Kraler nam stalno govori kako stvari idu na bolje.
Meni se više sviđa ono što nam Kraler govori.
Laku noć.
Reci, laku noć! -Laku noć, mama.
Laku noć, gospodine Frank. -Laku noć.
Imate li dece, gospodine Dussel?
Ne, nisam se ženio.
Imate li bilo koga od rodbine? -Ne, nikog.
Baš grozno.
Mora da ste strašno usamljeni.
Navikao sam se.
Ja mislim da se ja nikad ne bih navikla.
Zar nemate čak ni ljubimca?
Macu ili kucu? -Ne.
Ne, nemam. Imam alergiju na životinjsko krzno.
Dobijem astmu. -O, bože.
Šta je?
Peter ima mačku.
Stvarno? Ovde? -Da.
I mi je retko viđamo.
Sve vreme je u njegovoj sobi.
Sigurna sam da će sve biti u redu. -Pa, i ja se nadam. Da.
Nadam se da vam neću mnogo smetati, gospodine Dussel.
Nećeš.
Izgleda da ja mogu baš svakom da budem potpora.
O, ja sam se uvek dobro slagao sa mladim ljudima.
Svi moji pacijenti su mi dovodili svoju decu...
jer su znali da ćemo dobro da se slažemo.
Zato, nemoj da brineš zbog toga.
Hvala vam, gospodine Dussel.
Laku noć.
Vratiću se ja.
Laku noć, gospodine Dussel.
Pazite.
Sanne.
Sanne?
Sanne!
Spasite me. Spasite me! Ne! Ne!
Ne! Nemojte da me vodite! -Prestani! Prestani!
Spasite me.
Tiho, Annie, tiho. Sve je u redu. Sve je u redu.
Molim vas, gospodine Dussel, upalite svetlo. Samo si ružno sanjala.
Ovde si, na sigurnom, vidiš?
Nešto se mora preduzeti s tim detetom. Ne sme toliko da viče.
Ko zna koje dole, na ulici? Dovodi u opasnost naše živote.
Gospodine Dussel, Anne, ipak, nije istrenirani vojnik sa fronta.
Molim vas, gospodine Dussel, vratite se na spavanje.
Sabraće se ona, za minut, dva, je l' da, Annie?
Da se vratim na spavanje.
Izvinite. Idem ja u WC. To je ovde jedino mirno mesto.
Vratite se u krevet.
Hoćeš malo vode?
Zar si toliko ružno sanjala?
Možda bi volela da mi ispričaš?
Radije ne bih o tome.
Pokušaj, onda, da spavaš.
Ja ću malo sedeti, ovde pored tebe. -Ne moraš.
Ali, ja bih volela da ostanem sa tobom. Stvarno bih volela.
Ja bih radije da ne budeš tu.
Laku noć.
Bićeš u redu?
Ništa ti ne treba?
Hoćeš, molim te, da zamoliš tatu da dođe?
Da, naravno, draga moja Anne.
Hoće tebe da vidi.
Edith.... -Idi kod nje, Otto.
Sva drhti od straha.
Neće ništa od mene.
Okrenula se kad sam se nagla da je poljubim.
Razvalili su vrata i pokušali su da me izvuku napolje, kao što su Sanne izvukli.
Anne.
To je samo faza.
Sve devojke se okreću očevima u tim godinama.
Svu svoju ljubav daju svojim očevima.
Ti nisi bila takva. Nikad me nisi ućutkivala.
Pa...
Hoćeš da ti malo čitam? -Ne, samo sedi malo sa mnom.
Jesam li bila grozna?
Misliš da me je neko čuo napolju? -Nije. Sad, samo lezi i smiri se.
Tako, i pokušaj da spavaš.
Ja sam užasna kukavica.
Tako sam se razočarala u samu sebe.
Taman sam mislila da sam odrasla...
onda mi se nešto ovako desi i ja potrčim ka tebi kao beba.
Volim te, tata. Ne volim nikoga sem tebe.
Annele. Annele. -To je istina.
Ti si jedini koga volim.
Dugo već razmišljam o tome.
To je lepo.
Lepo je to što mi kažeš da me voliš...
ali bih ja bio mnogo srećniji da kažeš da isto toliko voliš i svoju majku.
Njoj je strašno potrebna tvoja pomoć.
Tvoja ljubav.
Mi nemamo ništa zajedničko. Ne razume me.
Kad god pokušam da joj objasnim svoje poglede na svet, ona me pita da nisam bolesna.
Sad si je mnogo povredila. Plače.
Sedi tamo i plače.
Tata, bila sam grozna, je l' da?
Šta se dešava sa mnom? Reci mi.
Samo mi nemoj reći da je to prolazna faza. Pomozi mi.
Mi, roditelji, ne možemo baš mnogo da pomognemo svojoj deci, Annie.
Mi možemo samo da damo primer, da ukažemo na put.
Sve ostalo morate sami.
Ja se trudim. Stvarno se trudim.
Svake noći, ja razmišljam o stvarima koje sam taj dan uradila pogrešno.
Kao, na primer, kad sam stavila mokru metlu u krevet gospođe Van Daan.
I sad ovo sa mamom.
Kažem sama sebi, ''To nije u redu''.
I čvrsto rešim da to više nikad neću uraditi. Nikad.
Možda ću uraditi nešto još gore, ali to neću nikad više.
Imam ja i lepšu stranu, tata...
ali se plašim da je pokažem.
Bojim se da će mi se ljudi smejati.
I tako ona zla Anne ispliva na površinu...
a dobra Anne ostane negde unutra.
I ja se stalno trudim da bude obrnuto...
da se dobra Anne pokaže...
a da loša Anne ostane unutra.
I da bude onako kako bih ja želela.
I kako bi moglo da bude.
Samo kad bi...
Zaspala je.
Četvrtak, 29. oktobar, 1942.
Gospodin Dussel i ja smo se, juče, strašno posvađali.
Da. Gospodin Dussel.
Po njemu, sa mnom ništa, ponavljam, ništa, nije u redu.
Dok je nastavljao da priča o meni, pomislila sam:
''Jednog dana, ima da ti zalepim takvu šamarčinu...
da ćeš da odletiš do plafona.''
Zašto svaki odrastao čovek misli da zna kako treba da se vaspitavaju deca?
Naročito oni ljudi koji nemaju decu.
Ponedeljak, 9. novembar, 1942.
Dobre vesti. Saveznici se spustili u Afriku.
Takve mere...
Churchill priča na BBC-ju iz Londona.
koje su oni, tako često, upražnjavali na drugima.
A ovo nije kraj.
Nije čak ni početak kraja.
Ali je, verovatno, kraj početka.
Vazdušni napadi postaju sve gori.
Britanski avioni nas nadleću i danju i noću na putu za Nemačku.
Ovo je previše. Ovo je već previše.
Šta ako pogode kuću?
Šta ćemo da radimo? Ne možemo izaći na ulicu.
Šta ćemo da radimo?
Ako pogode ovu kuću, vaše muke biće prekraćene.
Ova velika ekspolozija je od engleskog aviona koji je pao u naš blok.
Peter.
Peter!
Daleko je od nas. -Smiri se, molim te.
Pogledajte ih samo.
Gospođo Van Daan, ovo bi trebalo da bude muzika za vaše uši.
Muzika? -Naravno.
Što više aviona Britanci šalju ovamo, to će pre rat biti gotov.
Pre ćemo se vratiti svojim kućama. -Ne verujem da će se ovo ikad završiti.
Znate šta bi mi sad prijalo? Šolja čaja.
O, da, molim i meni.
Onda ne možeš dobiti čaj za doručak.
Ako popiješ sad, nećeš imati za sutra.
Baš me briga. -I mene.
I meni, molim vas.
A vi, gospodine Dussel? Hoćete čaj sada ili sutra ujutru?
Sutra ujutru. -Sigurno?
Sigurno.
Ipak ću ga popiti sad.
Svetlarnik!
Edith, dođi.
O, Peter!
Peter! Peter!
Peter!
''Slava tebi, Gospode, gospodaru svemira...
koji nas posveti sa svojih deset zapovesti...
i pozva nas da zapalimo sveću Hanuke.
Slava tebi, Gospode, Bože naš, gospodaru svemira...
koji učini čudesno spasenje u starim vremenima očeva naših.
Slava tebi, Gospode, Bože naš, gospodaru svemira...
koji nam dade život naš i hleb naš nasušni...
i podari nam ovaj srećan praznik.'' Amen.
Amen. -Amen.
Ponedeljak, 7. decembar, 1942.
Ove godine Hanuka je došla ranije.
''Palimo ovu sveću Hanuke...
da proslavimo čudesna dela učinjena sa oduševljenjem...
kojim Gospod ispuni srca hrabrih Makabejaca pre 2000 godina.
Boriše se protiv ravnodušnosti...
protiv tiranije i tlačenja, i vratite i nama hram naš.
Neka nas svetlost ova podseća da uvek treba da gledamo ka Bogu...
odakle nam pomoć stiže.'' Amen.
-Amen.
''Podižem oči svoje ka gorama odakle mi dolazi pomoć.
Pomoć je meni od Gospoda koji je stvorio nebu i zemlju.
Neće dati da popuzne noga tvoja,
ne dremlje čuvar tvoj.
Gle, ne dremlje i ne spava čuvar Izrailjev.
Gospod je čuvar tvoj.
Gospod je sen tvoj, On ti je s desne strane.
Gospod će te sačuvati od svakog zla, sačuvaće dušu tvoju Gospod.
Gospod će čuvati izlazak tvoj i ulazak tvoj,
odsad i doveka.'' Amen.
-Amen.
Dajte mi svoje šešire, molim vas. Hvala.
Vrlo lepo, vrlo lepo.
To je bilo baš dirljivo. -Još nije gotovo.
Sedite. -Gde ste pošli?
Ima još mnogo toga. Pesme i pokloni.
Pokloni? -Na žalost, ne ove godine.
Ali, uvek za Hanuku svi daruju poklone. Svi.
Tako je. -To je kao za naš Dan Svetog Nikole.
Dan Svetog Nikole.
Ne, nije kao za Dan Svetog Nikole.
Kakav ste vi Jevrej ad ne slavite Hanuku?
Ja naročito pamtim sveće.
Prvo jedna, kao mi večeras. Druge noći, upalite dve sveće.
Sledeće noći, tri i tako sve dok se ne upali osam sveća.
Kad zasija osam sveća, to je stvarno predivno.
Ono čega se ja najviše sećam su pokloni koje smo dobijali, osam dana poklona.
I svaki dan su postajalai sve bolji i bolji.
Svi smo ovde, živi. To je dovoljno za poklon.
Ne, nije. Ja imam nešto.
Šta imaš?
Poklone. -Prave poklone?
Sama ih je napravila. -Vidi!
Zar nije svečano? Zar nije veselo? -O, prelepo je.
Za Margot.
Pročitaj na glas.
Tebe, koj nikad nisi izgubila smirenost
Nikada se plašiti neću
Tako si dobra, a ako ikad morala budeš...
ti ovde piši svoje ružna reči.
Da vidimo šta je to.
Nova sveščica sa ukrštenicama.
To je ona koju si vće rešila, ali sam ja sve obrisala. Pa ako malo sačekaš da zaboraviš...
moći ćeš da kreneš od početka.
Predivno je. -Pametno.
Hvala.
Za gospođu Van Daan.
Oh, osećam se užasno. Ja nemam ni za koga ništa.
To je šampon za kosu.
Uzela sam sve ostatke od sapuna i pomešala ih sa svojom kolonjskom vodom.
O, hvala ti, Anneke! -Baš te je potrefila!
Htela sam da napišem pesmu uz svaki poklon, ali nisam imala vremena.
Vaš poklon, gospodine Van Daan, je stvarno nešto posebno.
Nešto što želite najviše na svetu.
Cigarete!
Vidi ti to!
Cigarete! -Dve!
Tata je pronašao neki duvan za lulu u džepu od kaputa pa sam ih ja napravila.
Tačnije, tata je.
Vidi ti to.
Zapalite je! Hajde, zapalite je!
To je duvan.
Stvarno je duvan.
Ima i malo paperja, ali, jako malo.
Uspelo je! -Pogledajte ga samo.
Hvala ti, Annie. Hvala.
Gospodine Van Daan!
Za mamu. Čestitka za Hanuku.
Ovo je priznanica kojom se obavezujem da platim, deset sati onoga...
čega mi ti kažeš da se latim.
U potpisu, Anne Frank.
Radićeš deset sati šta ti ona kaže? Bilo šta da ti kaže?
Tako je.
Da li biste mi prodali to, gospođo Frank?
Nikad. Ovo je najvredniji poklon koji sam ikad dobila.
Za tatu.
Annele, nije trebalo da i ja dobijem poklon.
Vidi to. -To je šal.
O, znam.
Da ga nosiš oko vrata kao kravatu, znaš.
Svake večeri sam ga štrikala u tami. Bojim se da bolje izgleda u mraku.
Dobar je. Hvala ti, Annele. Hvala ti.
Zar nije krasan? -Lep je, je l' da?
Hvala, Anne.
Za Mouschija.
Svideće mu se.
A ovo je za tebe, samo za tebe.
Od gospođice Kva-Kva.
Hajde, otvori.
Zar nećeš otvoriti?
Hajde, pokaži nam šta je to.
To je bezbedan brijač. -Šta?
Nije skroz nov. Miep mi ga je kupila, polovnog.
A tebi je sad, stvarno potreban žilet.
Šta će mu? -Pogledajte iznad gornje usne.
Vidite?
I hoće toga da se reši?
Nek stavi malo mleka i pusti mačka da oliže.
Mislite da ste duhoviti, zar ne?
Pogledajte samo, ne može da sačeka. Ide odmah da proba.
Idem da dam Mouschiju njegov poklon.
Mouschi, Mouschi, Mouschi. -Dosta!
I poslednji, ali ne i najnevažniji, moj cimer, gospodin Dussel.
Nešto za mene?
Kapsule. -To su čepići za uši.
Da ih stavite u uši kako me ne biste čuli kad krenem noću da urlam.
Sama sam ih napravila. Probajte ih, da vidite da li me čujete.
Gledaj ga samo. -Čekaj, sad ću...
Ovako? Jesi li tako mislila? -Jeste li spremni?
Šta? -Jeste li spremni?
Funkcionišu!
Upali su mi unutra. Upali su unutra.
Ne može da ih izvadi.
Šta je sa vama? Izadite ih napolje. Vadite ih.
Tu su.
Hvala ti.
Ovo je prava Hanuka! -Zar nije slatka?
Prava Hanuka. -A sad je vreme da zapevamo, tata.
Čekajte samo da čujete Hanuka pesmu, gospodine Dussel.
Annele. Bojim se da ne bi trebalo da pevamo tu pesmu.
To je pesma ushićenja i radosti.
Čoveka može previše da ponese.
Molim te, hajde da je pevamo, tata. Obećavam da neću vikati.
Dobro, ali tiho, Annie. Sve vreme ću te motriti. Ako...
Jesam li ti rekao da ne donosiš ovamo tu mačorčinu. Nosi ga odavde.
Šta je s tobom? Jesi li poludeo?
Nosi tu mačku odavde. -Mačku?
Čuo si me, nosi je odavde!
Nemam mačku.
Gospodine Dussel.
Ne mora to da bude od mačke. Dovoljne su mačje dlake...
na njegovom odelu kad uđe u ovu sobu.
Ne brinite. Neće vam više smetati. Otarasićemo ga se.
Konačno ste me poslušali.
Ne radim to zbog vas. Vi ste to uobrazili, sve ste uobrazili.
Radim to jer mi je dosta da gledam tu mačorčinu kako jede našu hranu.
To nije istina. Ja mu dajem samo ostatke.
To ti možeš nekom drugom. Svaki dan sve je deblji.
Prokleta mačketina izgleda bolje od svih nas. Noćas leti napolje.
Ne!
Gospodine Van Daan, ne možete tako. To je Peterova mačka.
Peter voli tu mačku. -Annie.
Ako ide mačka, idem i ja.
Idi. Samo idi.
Ne idu nigde ni on, ni mačka. Šta je tebe spopalo? Hanuka je.
Hajde, molim te, Annie, pevaj.
Annele. Annele.
Mislim da bi prvo trebalo da pogasimo sveće.
Tako će nam ostati i za sutra uveče.
Tata, trebalo bi da ih pustiš da se same ugase.
Siguran sam da će Bog shvatiti našu nemaštinu.
Slava tebi, Gospode, koji si nam dozvolio...
da proslavimo ovaj radosni praznik. Amen.
Amen. -Amen.
Mislim da su otišli. -Otkrili su nas.
Da jesu, već bi došli gore.
Sigurna sam da je to bila Zelena Policija. Otišli su po pomoć.
Možda je Gestapo tražio papire.
Ili su drugi lopovi tražili novac.
Idem dole.
Možda su još tamo.
Annele, subota je.
Nećemo saznati šta se dole desilo dok Miep ili gospodin Kraler ne dođu u ponedeljak.
Ne možemo živeti u takvoj neizvesnosti. A sad, molim te... Molim te.
Donesi sav naš novac. Priča se da su podmitljivi.
Brzo, idi gore po pare. -Smiri se!
Je l' želiš da te odvuku u koncentracioni logor?
Samo ćeš tako da stojiš kad budu dolazili po tebe?
Hoćeš li zavezati već jednom?
Neka neko ode i natera tatu da se vrati.
Zar nisi već dovoljno uradio? -Molim vas, gospodine Van Daan.
Annie!
Podižem oči svoje ka gorama odakle mi dolazi pomoć.
Pomoć je meni od Gospoda koji je stvorio nebu i zemlju.
Ne dremlje čuvar tvoj.
Gle, ne dremlje i ne spava čuvar Izrailjev.
Gospod je čuvar tvoj.
Gospod je sen tvoj, On ti je s desne strane.
Ovamo.
Bolje da odemo i da se uverimo.Gospod je sen tvoj, On ti je s desne strane.-Da.
Gospod će te sačuvati od svakog zla.
Sačuvaće dušu tvoju. -Čuj me, o, Izraele.
Gospod će čuvati izlazak tvoj i ulazak tvoj.
Uzeo je pisaću mašinu i pobegao. Nije stigao ni da zatvori ulazna vrata.
Ljuljala su se širom otvorena. Čuvar je prolazio tuda.
Imali smo provalnika. Pobegao je kad me je čuo.
Zaključaću vrata i prijaviti ovo.
Otišli su i zaključali vrata. -O, hvala Bogu, da su otišli.
Ponekad pomislim da je bolje da nas uhvate nego nastavljati sa ovom užasnom agonijom.
Ne bih rekao.
Sve je u redu. Opasnost je prošla.
Ko kaže da je opasnost prošla?
Kako ne shvatate da nikad nismo bili u većoj opasnosti?
Molim vas, hoćete li da se smirite?
Zahvaljujući ovoj trapavoj budali, sad neko zna da smo ovde gore.
Neko zna da se krijemo. -To je lopov! Zar mislite da...
će, tek tako otići u Zelenu Policiju i reći, ''Baš sam pljačkao...
kad sam čuo neku buku iznad glave''? Mislite da će lopov to da uradi.
Da, mislim da hoće. -Vi ste ludi.
Mislim da će, jednog dana, taj lopov biti uhvaćen...
i da će se nagoditi sa Gestapoom.
Reći će Gestapou, ''Ako me pustite...
pokazaću vam gde se krije nekoliko Jevreja.''
To ja mislim.
U pravu je.
Mama, moramo da idemo odavde. Ne možemo više ovde ostati.
Molim te, hajdemo. -Da idemo? Gde?
Da, gde?
Zar smo izgubili svu veru?
Svu hrabrost?
Pre nekoliko trenutaka smo mislili da dolaze po nas, je l' tako?
Mislili smo da je kraj. E pa, nije kraj. Živi smo. Na sigurnom smo.
Hvala ti, Gospodo, Bože naš, na tvom beskrajnom milosrđu...
što si nam, opet pomogao i spasao nas.
Amen. -Amen.
Annele.
Pesma.
Može li jedna pesma?
Srećna Hanuka. -Srećna Hanuka.
Subota, 1. januar 1944.
Još jedna nova godina je došla...
a mi se, i dalje, krijemo u svom skrovištu.
Ovde smo, sad već...
jednu godinu, pet meseci i 25 dana.
Jedan član naše familije nas je napustio.
Mouschi je pobegao.
Svi smo, malo omršali.
Diskusije Van Daanovih su oštre kao i uvek.
Mama me, i dalje ne razume.
A onda, pa ne razumem ni ja nju.
Ipak, desila se jedna velika promena...
promena u meni.
Negde sam pročitala da devojčice u mojim godinama nemaju baš mnogo samopouzdanja.
Da, nekako, postaju smirenije...
i da počinju da razmišljaju o čudu koje se dešava u njihovom telu.
Ja mislim da je ono, što se meni desilo, prosto veličanstveno.
Ne samo ono što se vidi spolja...
već i promena koja se desila u meni.
Svaki put kad mi se to desi, osećam se kao da imam neku slatku tajnu...
i žudim za vremenom kada ću, opet, osetiti tu tajnu u sebi.
Annele! Peter!
kako prijatno iznenađenje, gospodin Kraler i Miep su ovde.
Hvala. Nije trebalo da dolazite.
Trebalo je, bar jedan dan, da se malo opustite.
Ne govori tako. Tako je lepo videti ih.
Šta je to? Šta je to? -Gospodine Kraler.
Srećna Nova Godina, gospodine Dussel. -Srećna Nova Godina.
Kako si, Margot? Je l' ti malo bolje?
Dobro sam. -Nakljukali smo je kojekakvim pilulama...
pa, bar neće više kašljati i praviti galamu.
Vidi šta nam je Miep donela!
Tortu!
Torta. -Pa...
Doneću tanjire.
Hvala, Miep. -Hvala.
Mora da si iskoristila sledovanje šećera za više nedelja.
Prelepa je, je l' da?
Godinama već nisam videla tortu.
Ne, od one koju ste doneli prošle godine. Sećaš se?
Na njoj je pisalo ''Mir 1943.''.
''Mir 1944.''.
Mir mora doći kad-tad.
Evo tebi ovaj sa listom.
Nego...
koliko nas ima ovde? -Ja ne mogu.
O, moraš. -Molim te, Miep.
Dobro. Znači, ostaje nas jedan, dva, tri...
Sedmoro. -Osmoro.
Kao i uvek.
Nisam računao Margot. Uzeo sam zdravo za gotovo da Margot neće jesti.
Zašto ne bi? -Mislim da joj neće škoditi.
Dobro, dobro, samo nisam želeo da počne opet da kašlje, samo to.
I, molim vas, neka gospođa Frank iseče tortu.
Kako to mislite?
Pa, gospođa Frank, ume bolje da podeli stvari.
Šta vi to, pokušavate da kažete? -Zaboravi, samo traćimo vreme.
Zar ja ne podelim uvek na jednake delove?
Recite? -Zaboravi.
Ne, hoću da mi odgovori. Recite? -Da, da, da.
Uvek svi dobijemo sasvim isto...
osim što gospodin Van Daan dobije malo više.
To je laž! Ona uvek iseče na jednake...
Gospodin Van Daan, molim vas.
Vidiš, Miep, šta nam mala torta sa šećerom učini? Udara nas, tačno u glavu.
Izvolite, gospođo Frank. -Hvala.
Jeste li sigurni da nećete ni malo. -Sasvim siguran
Miep? -Ne, hvala, stvarno.
Secite tortu.
Hvala.
Ovo je za tebe, Peter.
Možda se Mouschi vratio u našu kuću.
Idete li nekad tamo? Da li biste mogli da svratite?
Bojim se da je odavno otišao, Peter...
Shvati već jednom. Neko je već napravio obilan obrok od te mačke.
Ovo je jako ukusno, Miep. -Izvanredno.
Pa, moram da krenem. Večeras je zabava.
Božanstveno!
Zapamtite ko je šta nosio...
i šta ste vi jeli i sve, da nam sutra ispričate.
Podneću vam kompletan izveštaj.
Doviđenja, svima. -Doviđenja, Miep.
Samo malo. Nešto bih te zamolio da učiniš za mene.
Gde ćeš ti?
Šta si naumio?
Ne, da se nisi usudio da uzmeš tu bundu.
Šta je bilo? -Tata hoće da proda njenu bundu.
Ona je luda za tom starom bundom. -Moja je, čuješ li me?
Moj otac mi je poklonio tu bundu. Ne! Nemaš prava!
Da li je moguće da iko bude...
toliko šašav, da se u ovakvim vremenima brine za bundu?
To se vas uopšte ne tiče.
I kažete li još jednu reč... -Peter.
Samo smo...
imali malu diskusiju o tome da li je pametno prodati ovu bundu.
Kao što sam često govorio gospođi Van Daan...
jako je sebično od nje čuvati bundu dok je ljudima napolju...
očajnički potrebna odeća.
Pa, ako bi je, molim te, prodala za nas?
Trebalo bi da dobiješ dobru cenu. I, pored toga...
da li bi mogla da mi nabaviš cigarete? Sve mi je jedno, koje marke, daj šta daš.
Veoma je teško nabaviti ih, gospodine Van Daan, ali pokušaću.
Doviđenja. -Doviđenja.
Gospodine Frank, mogu li da porazgovaram sa vama?
Nešto se dogodilo, zar ne, gospodine Kraler? Šta je bilo?
Ako je nešto što se tiče svih nas, bolje je da to svi čujemo.
Deca... -Ono o čemu ona razmišljaju...
je mnogo gore od bilo koje stvarnosti.
U skladištu radi čovek, po imenu Karl.
Vi ga znate. Jedan dan mi je došao u kancelariju.
Zatvorio je vrata i upitao:
''Šta kaže vaš prijatelj, gospodin Frank?''
Rekao sam da sam čuo glasine da ste prebegli u Švajcarsku.
Rekao mi je da je i on čuo iste glasine ali je mislio da ja, ipak, znam nešto više.
Nisam mnogo obraćao pažnju na to. Pokušao sam i da zaboravim.
I juče kad smo izlazili iz skladišta, onog tamo...
krenuo sam ka kancelariji.
Kad sam se osvrnuo...
video sam ga kako stoji i bulji u orman sa knjigama.
Rekao mi je, ''Koliko se ja sećam, ovde su bila neka vrata.
Zar nisu ta vrata vodila u potkrovlje?''
A onda mi je zatražio povišicu.
20 guldena nedeljno. -Ucena.
20 guldena? Vrlo skromna ucena? -To je tek početak.
Znate šta ja mislim?
On je onaj lopov što je bio dole one noći.
Tako zna da smo gore.
Kako se završilo? Šta ste mu rekli?
Rekao sam mu da moram da razmislim.
Šta da radim? Da mu dam novac? Da rizikujem pa da ga otpustim, ili šta?
Ne znam. -Za ime boga, nemojte ga otpustiti.
Platite mu koliko traži.
Zadržite ga ovde, kako biste mogli da ga držite na oku.
Je l' to mnogo što traži? Kakve su danas plate?
Toliko bi mogao da dobije u fabrici ratnog materijala. Ali, ovo nije takva fabrika.
Podsećam vas, ni ja ne znam da li on, išta zna.
Ponudite mu pola i tako ćemo, najbrže saznati da li je ucena ili ne.
I, šta ako jeste? Onda ćemo morati da platimo, zar ne?
Šta god bude tražio, moraćemo da mu damo. -O tome ćemo kad dođe vreme za to.
Možda sam sve to ja samo uobrazio. Shvatate i sami, u ova vremena...
sumnjate u sve i u svakoga.
Otkud to? Otkud telefon zvoni za vreme praznika?
To je moja žena. Rekao sam joj da idem po neke papire u kancelariju...
i da me pozove kad se vrati iz crkve. Doviđenja.
Srećna Nova Godina.
Doviđenja -Doviđenja, gospodine Kraler.
Onda, ponudiću mu polovinu. -Hvala vam, gospodine Kraler.
Za sve ovo možete da zahvalite samo svom sinu.
Njemu i njegovoj prokletoj mački. Zbog one noći, eto vam.
Kažem vam, sad je sve samo pitanje vremena.
Ponekad poželim da se sve ovo završi, bez obzira kako.
Margot! -U krajnju ruku, bar bismo znali na čemu smo.
Trebalo bi da se stidiš toga što govoriš.
Pomisli samo koliko imamo sreće.
Pomisli samo na hiljade koje svaki dan umiru u ovom ratu.
Pomisli na ljude u koncentracionim logorima.
I, šta ima od toga?
Koja svrha razmišljati o jadu, kad si već i sam jadan?
To je glupo!
Mi smo mladi, Margot, Peter i ja.
Vi, odrasli, ste imali svoje prilike.
Ali, pogledajte nas. Ako počnemo da razmišljamo o svim užasima ovog sveta, izgubljeni smo.
Pokušavamo i dalje da se držimo nekakvih ideala kad je sve...
ideali, nada, sve je uništeno.
Nismo mi krivi što je svet u ovoj zbrci.
Nismo mi ovo započeli. -Slušaj me!
Zato nemojte ni da pokušavate da nama prebacujete!
Govori kao da smo mi započeli ovaj rat.
Jesmo li mi započeli rat?
Ostalo ti je ovo. -Hvala.
Mislim da si bila jako dobra.
Znaš kako treba sa njima da se razgovara. Ja, kad sam ljut, ne umem da razmišljam.
Ja pričam previše.
Vređam ljude.
Mislim da si, sasvim u redu.
Hvala ti, Petere.
Kad je Dussel rekao ono o Mouschiju, da ga je neko pojeo...
jedino što mi je palo na pamet bilo je da ga udarim.
Tako sam i radio u školi.
Ali, ovde kad započne svađa, ja se sklonim u svoju sobu.
Blago tebi, ti bar imaš gde da odeš.
Njegovo Visočanstvo je uvek u mojoj.
Kad neko krene da se istresa na mene, moram da stojim i da trpim.
Sad si im, bar malo vratila.
Razljutila sam se.
Oni su oformili svoja mišljenja...
o svemu.
Ali, mi još pokušavamo da otkrijemo stvari sami.
Mi ovde imamo probleme koje nikad niko u našim godinama nije imao.
I, taman, kad pomisliš da si ih rešio...
nešto iskrsne i bang!
Moraš da kreneš sve iz početka.
Ja mislim da je tvoj otac fini. -O, jeste, Peter, jeste.
On je jedini koji mi je ikad pružao podršku i osećanje da sam razumna.
Zar nismo čudni, ti i ja?
Ovde smo zajedno, svo ovo vreme...
a ovo je, zapravo, prvi put da razgovaramo.
Velika je stvar kad imaš s kim da popričaš, je l' da?
Pomaže ti da se malo izduvaš.
Kad god poželiš da se malo izduvaš...
možeš da dođeš u moju sobu.
Ja umem jako dugo da skupljam sve u sebe.
Meni ne smeta.
Stvarno tako misliš?
Tako sam rekao, je l' da?
Laku noć. -Laku noć.
Laku noć.
Mogu li da uđem? -Ne. Nisam se još obukla.
Margot.
Reci mi, je l' sam mnogo ružna? -Prestani da trućaš.
Ne, reci mi.
Naravno da nisi. Imaš lepe oči...
puna si života i...
Mogu li da uđem? -Uđi, mama.
Gospodine Dussel je nestrpljiv da uđe. -On je po ceo dan u sobi.
Nećeš . valjda, opet ići večeras da vidiš Petera?
Baš to nameravam.
Zar se ne plašiš da ga, možda uznemiravaš?
Mama, imam i ja intuiciju.
Mogu li nešto da te zamolim, Annie? Molim te, nemoj da zatvaraš vrata kad uđeš.
Sad zvučiš kao gospođa Van Daan.
Ne, ne. Nisam mislila ništa loše.
Samo ne želim da se izložiš bespotrebnim kritikama.
Žao mi je, mama. Idem u Peterovu sobu.
Neću dozvoliti da Petronella Van Daan pokvari naše prijateljstvo.
Samo malo, gospodine Dussel.
U moje vreme, momci su išli kod devojaka.
Znate kakvi su mladi. Peterova soba...
je jedino mesto gde mogu da razgovaraju. -Da razgovaraju?
To se nije tako zvalo kad sam ja bila devojka.
Žao mi je, Margot, što ne možeš sa mnom.
Osećam grižu savesti zbog tebe. -Zašto?
Mislila sam, kad god odem u Peterovu sobu...
imam osećaj da te povređujem.
Znam, da sam ja na tvom mestu, bila bih očajnički ljubomorna.
Ja jesam ljubomorna, malo, ali ne na tebe i Petera.
Ja...
ja sam samo tužna što ja nemam nikoga...
s kim bih mogla da popričam o svojim osećanjima.
Margot, ja neću ni... -Slušaj me, ti si sebi našla društvo...
i ja želim da uživaš u njemu.
Samo, u svom srcu, osećam da i ja imam prava sa nekim da podelim svoja osećanja.
Ali sam i sigurna da taj Peter, taj momak, nikad ne bi mogao biti prava osoba za mene.
Možda nemaš razloga da budeš ljubomorna.
Možda mu ja samo zamenjujem mačku.
Hoćete li me, molim vas, pustti u moju sobu? -Samo malo, dragi, dragi gospodine Dussel.
Pa, evo spremna sam, da protrčim kroz šibu.
Mnogo ti hvala.
Pogledaj je.
Bogu hvala te ja imam sina. Nikad ga i ne vidim.
Samo malo, draga.
Volela bih da kažem par reči svom sinu. Mogu li?
Peter, molim te, nemoj da ostaješ do sitnih sati.
Potreban ti je san. Ti si dečko u razvoju.
Annie neće ostati kasno. Ona ide u krevet, tačno u 9.
Je l' tako, Annie? -Da, mama. Možemo li sad da idemo?
Obrati pažnju na zvona, draga.
Zar nisu nemogući?
Ponašaju se prema nama kao da smo još u obdaništu.
Nemoj da ti to smeta. Meni ne smeta.
Pretpostavljam da nisu oni krivi.
Prisećaju se kakvi su oni bili u našim godinama.
Ne shvataju koliko smo mi napredniji od njih.
Ja već znam čime želim da se bavim, a ti?
Želim da budem novinar, ili tako nešto.
Volim da pišem.
Šta bi ti voleo da radiš?
Znam šta bih voleo ovog trenutka.
Voleo bih da odem u Englesku i da se pridružim snagama Slobodni Holanđani.
Peter, nemoj ni da pokušavaš tako nešto. Nikad nećeš uspeti.
Uspeo bih.
Samo nekoliko od stotinu prijavljenih uspe.
Znam, ali bih ja voleo da im se pridružim i da se vratim ovamo.
Ovo sedenje ovde, nije za mene.
Sviđa ti se Margot, je l' da?
Od samog početka ti se sviđa.
Više ti se sviđa nego ja.
Ne znam. -U redu je.
Svi osećaju tako. Margot je tako dobra.
Ona je slatka, pametna i lepa, a ja nisam.
Ne bih se složio. -O, ne. Ja nisam.
Znam ja to. Znam dobro da nisam neka lepotica.
Nikad nisam bila i nikad neću biti.
Uopšte se ne slažem.
Ja mislim da si lepa.
To nije istina.
I još nešto.
Promenila si se. Mislim, nisi bila takva na početku.
Stvarno?
Mislio sam da si užasno glasna.
A šta sad misliš, Petere? Kako sam se promenila?
Pa...
tiša si.
Drago mi je da me ne mrziš.
Nikad to nisam ni rekao.
Kladim se, čim izađeš odavde, više nikad nećeš ni pomisliti na mene.
To je suludo.
Kad se budeš vratio svojim prijateljima, pitaćeš se:
'Šta sam ja, uopšte, video u toj gospođici Kva-Kva?'
Ja nemam prijatelja. -Petere, naravno da imaš.
Svi imaju prijatelje. -Ja nemam.
I ne želim da imam. Dobro mi ide i bez njih.
Da li to znači da bi ti dobro bilo i bez mene?
Ja sebe smatram tvojom prijateljicom.
Ne.
Kad bi svi bili kao ti...
to bi bilo sasvim drugačije.
Petere...
da li si, ikad poljubio devojku?
Jesam.
Jednom.
Je l' bila lepa?
Devojka koju si poljubio?
Ne znam. Oči su mi bile vezane.
To je bilo na žurci. Jedna od onih igara sa ljubljenjem.
To se, valjda, ni ne računa?
Ja računam.
Mene su dva puta poljubili.
Prvi put, neki čovek kojeg više nikad nisam videla, me je poljubio u obraz...
kad me je podigao sa leda.
Plakala sam.
A drugi put me je tatin prijatelj, poljubio u ruku.
Ti misliš da se ni to ne računa, je l' da?
Rekao bih da se ne računa.
Znam, gotovo da sam sigurna, da Margot neće nikoga poljubiti...
sve dok ne bude verena za njega.
A takođe sam sigurna da ni mama nikad, pre tate, nije pipnula ni jednog muškarca.
Ali, ne znam...
Stvari su danas drugačije.
Šta ti misliš?
Da li i ti misliš da devojka ne bi trebalo nikog da poljubi dok se ne veri ili tako nešto?
Strašno teško je smisliti šta je ispravno.
Evo nas ovde dok se ceo svet raspada oko nas...
i misliš...
pa, ne znaš šta će sutra biti s tobom?
Šta ti misliš?
Pretpostavljam da to zavisi od devojke.
Sa nekima je, ma šta one uradile, sve pogrešno.
Ali sa nekima...
ne mora, obavezno da bude greška.
Oduvek sam mislio da...
Mislim da moram da krenem.
Tako je.
Laku noć.
Ne dozvoli im da ti zabrane da dolaziš.
Neću.
Mogla bih da donesem i svoj dnevnik.
Tamo ima jako mnogo stvari o kojima bih volela da popričam sa tobom.
Ima mnogo stvari o tebi.
Kakvih stvari?
Pa...
neke od njih ne bih volela da vidiš.
Mislila sam da si nikakav.
Isto onako kako si i ti mislio o meni.
Jesi li promenila mišljenje?
Ja jesam svoje o tebi.
Videćeš.
Laku noć, Annele.
Laku noć, Anne. -Laku noć.
Napolju je svuda neko tiho uzbđenje.
Groznica oko invazije je svaki dan sve veća.
Ljudi više ni o čemu drugom ni ne pričaju već o nadi u oslobođenje.
Bolje je da to bude što pre. Mi, ovde imamo loše vesti.
Ljudi, od kojih je Miep nabavila naše bonove za sledovanje, su uhapšeni.
Gospodin Kraler je u bolnici. Izgleda da ima čir na želucu.
Bojim se da smo mi njegov čir na želucu.
Miep mora da vodi računa i o poslu, i o nama.
Možemo reći da imamo sreće kad pomislimo šta se sve dešava napolju.
Osećam da dolazi proleće.
Osećam to i dušom i telom.
Strašno sam zbunjena.
Žudim...
strašno žudim za svim.
Otto! Otto, brzo!
Krade hranu! Gospodin Van Daan krade!
Šta je bilo? -Gospodin Van Daan! Pusti me...
Šta se desilo? -Gospodine Van Daan?
Pogledaj, hleb!
Pokvareni lopov! Niste vi ni za šta! -Gospodine Dussel! Pomozi me, Petere!
Pustite ga! Petere, pomozi mi!
Pustite ga.
Pustite ga!
Putti, šta je ovo?
Krade hleb!
To ste, znači, vi!
A sve vreme smo mislili da su pacovi.
Gospodine Van Daan, kako ste mogli?
Gladan sam. -Svi smo gladni.
Gledam ovu decu kako su sve mršaviji i mršaviji.
Vaš rođeni sin, čula sam ga kako ječi u snu, koliko je gladan.
A vi siđete noću i kradete hranu koja bi trebalo da ide našoj deci.
Njemu je hrana potrebnija nego nama. Navikao je više da jede, Veliki je čovek.
A vi!
Vi ste još gori od njega! Vi ste majka!
A, opet, vi žrtvujete svog sina zbog ovog čoveka! Ovog...
Edith.
Nemojte misliti da vas nisam videla. Uvek čuvate najlepše zalogaje za njega.
Posmatram vas, dan za danom i držim jezik za zubima.
Ali, neću više! Ne, posle ovoga.
Hoću da ode. Hoću da, odmah ode odavde.
Edith.
Da odem?
Kako to mislite? -Baš tako.
Uzmite svoje stvari i idite odavde. -Bes govori iz tebe.
Ne misliš to ozbiljno. -Baš to sam mislila.
Već dve godine živimo zajedno.
Međusobno smo se poštovali.
Uspevali smo da živimo u miru. Hoćemo li sad da se odreknemo svega?
Gospodine Van Daan, znam da se ovo više nikad neće desiti, je l' tako?
Ne, neće. -Ukrao je jednom, ukrašće opet.
Hoću da odu. Da odu odmah.
Mama...
nećeš isterati Petera napolje. On nije ništa uradio.
Nisam mislila na Petera. On može da ostane.
Ako on ide, moram i ja. On mi je otac.
Taj čovek ti nije nikakav otac.
On ne zna šta znači biti otac.
Ne bi mi bilo svejedno. Ne mogu da ostanem.
Dobro, onda.
Petere. Ne.
Gospođo Frank, nećete, valjda, da nas izbacite na ulicu?
Nađite neko drugo skrovište.
Gde da nađemo, makar podrum?
Ili orman?
Gospodine Frank...
rekli ste Puttiju...
da mu nikad nećete zaboraviti ono što je uradio za vas kad ste se doselili u Holandiju.
Da nikad nećete moći da mu se odužite...
Ako vam je moj muž bilo šta dugovao, sada vam je sve vratio.
Edith, ne prepoznajem te. Nikad te nisam visdo ovakvu.
Trebalo je, odavno, da progovorim.
Sa nekim ljudima ne možeš biti fin.
Bilo bi dovoljno za sve da vi niste došli.
Nemojte, gospođo Van Daan. Molim vas!
Nama nisu potrebni Nacisti da bi nas uništili.
Mi uništavamo sami sebe.
Mama...
...molim te, nemoj da ih teraš. Napolju je uveliko dan, neko će ih uhvatiti.
Neka još ne idu. Neka sačekaju dok im Miep ne pronađe novo skrovište.
Gospođo Frank, gospodine Frank, Margot.
Ne, ne. Nismo, valjda, pali toliko nisko da smo počeli da se...
međusobno da se borimo oko hrane.
Ovo je za Annu...
gospođa Van Daan, gospodine Van Daan.
Vidite li vi šta on radi? -''Tu sam da vam...
prenesem najnovije vesti o invaziji. Za one koji još nisu čuli, ponoviću.
Jutros je počelo iskrcavanje u Normandiji.'' Počelo je! Slušajte!
Došao je Dan D. Za vreme noći i u ranim jutarnjim satima...
ogromna armaa od 4000 brodova... -Slušajte!
Peter i ja. -Najveće ste uzeli za sebe.
Nisam. -Jeste. Sve najveće. Pogledajte koliki je ovaj.
Taj je moj. -Pogledajte ovaj.
Taj je gospodina Van Daana.
Prestanite! Prestanite! Prestanite da prebrojavate te krompire.
Gospodine Frank! Gospođo Frank! -Gospodine Dussel, preklinjem vas...
ne dozvolite joj više da gleda takve stvari. -Ovaj je gospođe Frank.
Invazija je počela!
Nosim vam predivne vesti! Invazija je počela!
Naši preliminarni izveštaju kažu da...
Jeste li čuli? Iskrcali su se na obali Francuske. U Normandiji!
Britanci, Amerikanci! -Svi su tamo!
Holanđani, Francuzi, Poljaci, Norvežani, svi.
Nazvali su to 'dan D'. -Dan D!
To sam ja, Kraler! -Nemoguće da je gospodin Kraler!
Ali, jeste gospodin Kraler.
Jeste li čuli? O, Bože!
Zar to nije predivno? Kad mi je bolničarka rekla vesti...
rekao sam, ''Moram da idem, moram da budem sa svojim prijateljima.''
Brzo, moramo da idemo pre nego što radnici dođu.
Doći ću kasnije. -Doviđenja, dragi moji prijatelji.
Doviđenja, gospodine Kraler. Hvala ti, Miep.
Putti, šta je bilo? Šta se dogodilo?
Strašno se stidim!
O, za ime boga.
Putti, nemoj.
Gospodine Van Daan.
Zar niste čuli? Oslobodiće nas.
Vreme je za slavlje.
Da kradem hleb od dece!
O, dragi, svako ima zbog čega da se stidi.
Pogledajte samo kako sam se ja ponašala prema mami, tako sam bila zla i gruba prema njoj.
Ne, Anne, ne. -O, jesam, mama. Bila sam grozna.
Ali, ne kao ja.
Niko nije loš kao ja!
Prestanite! Budimo malo srećni.
Edith.
Kad samo pomislim na sve užasne stvari koje sam rekla...
Ne, ne. Bili ste u pravu.
Nije trebalo tako da pričam sa vama.
Našim prijateljima, našim gostima.
Prestanite! Presešće nam invazija!
Svemoćni Gospode, naši sinovi, ponos naše nacije...
ovog dana su se našli pred ogromnim izazovom.
Otvorite svoje srce. Iz dubina tuge i žrtvovanja...
bićemo ponovo rođeni. Slava čovečanstvu.
Ovih dana smo svi mnogo bolje raspoloženi,
I dalje pristižu sjajne vesti o invaziji...
a najbolje od svega toga je što ja imam osećaj da nam dolaze prijatelji.
Obratila nam se i naša voljena kraljica. Koristila je reči kao 'uskoro'...
'kad se vratim', 'skorašnje oslobođenje'.
Ko zna?
Možda se, od jeseni, vratim u školu.
Sreda, 2. jul 1944.
Izgleda da je invazija u, trenutnom zastoju.
Gospodin Kraler je, ponovo, u bolnici.
Mora na operaciju.
Izgleda da je Dan-D bio previše za njega.
Hvala.
Ha-ha. Ko se zadnji smeje...
Miep kaže da magacioner ne zna ništa...
a mi mu plaćamo toliki novac.
Naš dragi bakalin je na putu za koncentracioni logor.
Danas su ga odveli jer je krio dva Jevreja u svojoj kući.
Nema mnogo.
Danas su uhapsili, gospodina Hauka našeg bakalina.
Druga vest je da je Gestapo pronašao našu, ukradenu pisaću mašinu.
Ne!
Pratiće trag unazad sve dok ne dođu do nas.
Ti gledaj samo!
Svi su klonuli.
Čak ni tata ne može da ih oraspoloži.
I ja često klonem duhom ali, nikad ne padam u očaj.
Oslobodim se svega pisanjem, ali...
i to je veliko pitanje, hoću li ikad moći normalno da pišem?
Toliko to želim.
Želim da živim čak i posle smrti.
Evo ga, opet.
Gospodine Frank, čujete li?
Da, čujem.
Ovo je već treći put.
Treći put u kratkim razmacima.
To je znak.
Kažem vam, to Miep pokušava da dopre do nas.
Iz nekog razloga, ne može da dođe do nas. Pokušava da nas upozori na nešto.
Molim vas, gospodine Dussel. Molim vas. -Džabe traćite reči.
Nešto se dogodilo, gospodine Frank.
Danas je već tri dana, kako Miep nije dolazila ovamo.
A danas niko nije došao na posao.
U zgradi je mirno kao u grobu.
Možda je nedelja.
Možda smo pobrkali dane.
Ti tamo, sa tim dnevnikom, koji je danas dan?
Ja ne brkam dane.
Znam tačno koji je danas dan.
Petak, 4. avgust.
Petak je a niko nije došao na posao.
Kažem vam, gospodin Kraler je mrtav.
To je jedino moguće objašnjenje.
Mrtav je. Zgrada je zatvorena a Miep pokušava to da nam javi.
Ona nas nikad ne bi pozvala telefonom.
Molim vas, preklinjem vas, gospodine Frank, javite se. -Ne.
Samo podignite slušalicu i oslušnite. Ne morate ništa da pričate. Samo oslušnite da nije Miep.
Za boga miloga, javite se na telefon.
Rekao sam vam, neću.
Neću uraditi ništa što bi nekom moglo dati do znanja da smo u zgradi.
Gospodin Frank je u pravu.
Nema potrebe da nam govoriš na čijoj si ti strani. -Ako budemo čekali ovde, tiho i strpljivo,
siguran sam da će i pomoć stići.
Gospodine Dussel.
Gospodine Dussel!
Prekasno.
Znači samo ćemo čekati ovde...
do smrti. -Ja ne mogu više ovako.
Ubiću se. -Zaboga, prestani!
Ja mislim da ćeš ti biti srećan ako se ubijem. Ti bi voleo da umrem.
Ko je kriv što smo ovde?
Mogli smo biti na bezbednom, u Americi, ili Švajcarskoj. Ali, ne, ne.
Ti nisi htela da ideš kad sam ja hteo. Nisi mogla da ostaviš svoje drage stvari.
Svoj nameštaj! -Tako je. Najlakše je za sve kriviti samo mene!
Za sve sam ja kriva! -Svoje šešire, cipele, sudove!
Nikad nisam imala ono što sam stvarno želela. Uvek je sve bilo za tvoje zadovoljstvo.
Vidi, Peter.
Pogledaj nebo.
Zar oblaci nisu divni?
Kako je danas lep dan!
Znaš šta ja radim...
kad mislim da neću izdržati više ni jedan minut u ovom kokošinjcu?
Zamišljam kako sam napolju.
Zamišljam kako šetam parkom gde sam obično išla sa tatom....
tamo gde šafrani, neveni i ljubičice rastu po kosinama.
Znaš šta je...
najlepše kad zamišljaš da si napolju?
Možeš da zamisliš šta hoćeš.
Možeš da zamisliš da ruže, ljubičice i lale cvetaju sve u isto vreme.
Zar to nije predivno?
Kad sam bila napolju sve to sam prihvatala kao zdravo za gotovo.
A sad kad sam zatvorena prosto sam luda za prirodom.
Ja sam samo poludeo.
Mislim, ako se ništa uskoro ne dogodi...
ako ne izađemo odavde...
ja neću moći još dugo da izdržim.
Volela bih da veruješ, Peter.
Ne, hvala.
Ne ja.
Nisam ni mislia da treba da budeš ortodoksan...
ili da veruješ u raj i pakao, i čistilište i te stvari.
Mislila sam samo da veruješ.
Nije bitno u šta.
Samo da veruješ u nešto.
Kad samo pomislim na sve ono napolju...
na drveće i cveće...
i na one galebove.
Kad pomislim na tvoju nežnost, Petere,
i na dobrotu ljudi koje poznajemo...
gospodina Kraler i Miep, bakalina...
i svih onih koji svakodnevno rizikuju svoje živote zbog nas...
kad samo pomislim na sve te dobre stvari, više se ničega ne plašim.
Pronađem samu sebe.
I boga, i ja... -Sve je to lepo, ali...
kad ja počnem da razmišljam...
ja se razljutim.
Pogledaj nas.
Krijemo se ovde već dve godine.
Ne smemo ni da mrdnemo, zarobljeni kao...
Čekamo da neko dođe i da nas izbavi.
Nismo mi jedini ljudi koji su osuđeni na patnju.
Oduvek ima ljudi koji pate.
Jednom jedna rasa, drugi put, druga.
Pa, opet... -Od toga mi nije ništa lakše.
Znam da je grozno pokušavati da veruješ...
dok ljudi rade ovako jezive stvari...
Ali, znaš šta, ponekad pomislim?
Pomislim da svet, možda, prolazi kroz svoje faze...
kao, na primer, moja mama i ja.
Proći će to.
Možda ne ni za stotine godina...
ali, jednog dana, hoće.
Ja i dalje verujem...
uprkos svemu...
da su ljudi, u suštini, dobri.
Hoću sada da vidim nešto.
Sada, a ne za hiljadu godina.
Ali, Petere...
probaj da sve ovo sagledaš kao deo jedne velike celine...
u kojoj su naši životi tek jedan minut.
Slušaj nas samo.
Pričamo jedno drugom kao par glupavih odraslih osoba.
Pogledaj nebo.
Zar nije divno?
Jednog dana, kad opet budemo napolju...
ja ću...
Otvaraj! Otvaraj! Otvaraj!
Dve protekle godine smo živeli u strahu.
Sad možemo samo da živimo u nadi.
Izgleda da je naš boravak ovde završen.
Dali su nam samo par trenutaka da pokupimo svoje stvari.
Možemo da ponesemo svako po jednu torbu i šta nam treba za oblačenje.
Ništa više.
To znači, dragi moj dnevniče....
da ću morati da te ostavim.
Doviđenja, za sad.
P.S. molim vas, molim bilo koga...
ko pronađe ovaj dnevnik, da mi ga sačuva.
Jer se nadam da ću, jenog dana...
Nema više.
Morala sam da odem na selo da probam da neđem hranu.
Kad sam se vratila, policija je već bila u zgradi.
Postarali smo se da otkrijemo kako su oni saznali.
Rekao im je onaj lopov. Poznavali smo lopova. Bio je...
Sve to mi je sad jako čudno.
I dalje smo svi bili puni nade kad su nas odveli u logor, ovde u Holandiji, gde su nas prvo zatvorili.
Vesti iz rata su bile dobre.
Saveznici su se probijali kroz Francusku.
Bili smo sigurni da će stići do nas pre nego...
Ali...
U septembru su nas otpremili u Poljsku.
Muškarci u jedan, žene u drugi logor.
Odatle, poslati su u Belsen.
Ja sam ostao u Auschwitz.
U januaru, nekolicina nas, koji smo preživeli, bili smo oslobođei.
Rat još nije bio gotov, ne.
Trebalo nam je mnogo vremena da stignemo kući.
Svaki put kad bi voz stao...
svi bismo izlazili, na prugu, ili na raskrsnicu...
i išli od grupe do grupe.
''Gde ste vi bili?
Jeste li bili u Belsenu? U Buchenwaldu?
U Mauthausenu? Gde?''
''Da niste, slučajno, upoznali moju ženu?''
''Da niste videli mog muža? Mog sina? Moju ćerku?''
Tako sam i saznao da mi je žena mrtva.
I Margot. I Van Daanovi.
Peter.
Dussel.
Ali...
Anne....
I dalje sam se nadao....
Juče sam bio u Rotterdamu.
Tamo sam sreo jednu ženu.
Bila je u Belsenu sa Annom.
Sad znam.
Uprkos svemu...
ja i dalje verujem da su ljudi, u suštini, dobri.
Postidela me je.
Preuzeto sa www.titlovi.com