И така, всичко ли взе?
Ще играеш на видео игри по време на полета
или ще прочетеш някоя книга?
Най-вероятно ще почета малко.
Ако ти пратя имейл не се притеснявай да ми отговориш.
Ок? Няма да ти стане нищо, като кажеш на баща си за какво мислиш...
...или какво става, нали? - Да.
Ако искаш може да се свързваме по Скайп
веднъж седмично, или нещо друго. - Добре.
Взе ли скиците за онова научно нещо?
Да, мисля че да.
Между другото, получиха се страхотно. Наистина страхотно.
Благодаря.
Компютърът ти зареден ли е? - Да.
Какво мислиш ще е първото нещо, което ще направиш, когато се прибереш вкъщи?
Не знам... - Така ли?
Наистина обожавам комуникацията помежду ни... Тя е толкова...
отговаряш толкова... - Какво?
Просто продължавай да се упражняваш на пианото? Наистина си много добър.
А и прекарвате толкова време в училището...
Музиката е нещо, което ще използваш в живота си.
Не забравяй и тези. От тях искаше, нали? Много са хубави.
Да. - Добре.
Готово. Благодаря.
Аз най-вероятно ще дойда през октомври. Ще се опитам да присъствам на първия ти концерт,
а и на някои от футболните ти мачове.
Може да не играя футбол тази година.
Това ще е голяма грешка, повярвай ми.
Не съм толкова добър. - Не е вярно. Много си добър, наистина.
Така е. Нали?
Имам предвид, че изпуснах летния лагер... И шанса да ме пуснат в игра е минимален.
Тогава обясни на треньора ситуацията.
Баща ти живее в Европа и ти много си искал да отидеш там.
Нали знаеш...дрън-дрън, обвини мен - Родителите ми не струват, но аз съм отговорен.
Но аз не съм такъв, татко.
Не ме е грижа толкова много.
Добре, не е нужно да решиш сега. Просто си помисли.
Само искам да кажа, че отборните спортове са важни.
Ето че стигнахме.
Обожавам това летище, а ти? - Страхотно е.
Да, готино е нали? Вълнуваш ли се, че ще видиш майка си?
Да, а и всички мои приятели.
В теб ли са билета и паспорта?
Притесняваш ли се за прекачването?
Не, правил съм го и преди. - Да, но това е особено.
Просто запомни, че като кацнете, оставаш на седалката
и някой от авиокомпанията ще дойде да те вземе.
Да, няма проблем. - Добре.
Е, ами...
Ами... изглежда момента дойде.
Добре, ела тук!
Ще направя всичко възможно да дойда на концерта.
Да ти призная... на твое място не бих си правил труда.
Защо мислиш така? - Виж, не искам да прозвучи гадно...
но ще е по-добре ако не дойдеш на концерта. - Защо?
Просто ще е по-добре ако дойдеш за някой свободен уикенд.
Но аз искам да те видя как свириш. - Всичко е заради това, че мама те мрази много.
Ще е под голямо напрежение ако ти си там. А така ще ми е напрегнато и на мен.
Знаеш ли... Минете.
И без това няма да имаме време да сме заедно. - Не се тревожи, ще го измислим.
Не искам да се тревожиш за това.
Искам да кажа... Знаеш колко много ми липсваш, нали?
Защо мислиш, че тя все още ме мрази толкова много?
Не знам. Мисля, че мрази Даниел повече от теб.
Добре. Хей, не се тревожи. Ще измисля нещо.
Ще трябва да приключваме.
Дали мога да направя нещо по въпроса?
Не знам. - Но знаеш, че те обичам, нали?
Да, знам! - Добре.
Това беше най-хубавото лято в живота ми!
Наистина? - Да!
За мен също.
Видя ли? Казах ти, че цялото това нещо в Гърция ще е страхотно.
И наистина беше. - Е, добре.
Обичам те, приятел.
И аз те обичам, тате.
Ок... да се здрависаме. - Става.
Чао! - До скоро.
Какво става?
Гласували са против! - Кое? Ветрогенераторите?
Шест месеца с тези хора и всички бяха "За". Всички се съгласиха, че ще е страхотно за региона.
Тогава какво е станало?
Сега решиха, че не харесват как стои на хълма.
Мислех, че е вече сключена сделка. - Беше! На практика беше!
Това в случая е вбесяващото. - Могат ли да постъпят така?
Разбира се! Вече са го направили. Приключено е.
Съжалявам. - Не, просто е толкова разочароващо.
Не издържам вече.
Ще приема работата.
Не, не искаш да работиш за тях.
Защо не? - За правителството?
Мисля, че това правителство е различно.
Имаме нужда от закони и това е единствения начин, по който нещо ще стане.
Не е единствения начин. Вие свършихте много добра работа.
Мислех си по въпроса и това е начина да стане.
Добре. Но нека тогава ти напомня, че не харесваш този тип.
През цялото време, в което си работила за него, си се оплаквала от него.
Така е. Може и да е задник, но си върши работата.
Такава ще съм и аз занапред... Истинска кучка.
Всеки път като погледна този тип, всичко, което виждам е "амбиция".
Извинявай. Просто не му вярвам.
Единствената причина да влезе в правителството, е за да могат да му целуват задника.
Изобщо не ме е грижа за него.
Добре, но мисля, че ще си нещастна...
...с цялата тази политика и компромиси. - Както и да е.
Взела съм решение. Писна ми да съм глупачката,
която качва скалата на хълма и след това гледа, как тя се спуска обратно надолу.
Значи ще си дясната ръка на лошия?
Трябваше да приема тази работа преди година.
Но се притеснявах от обема работа, а и мисля, че е най-добрата възможност, изниквала някога.
Освен това е и по-добре платена. Ще го направя.
Добре. Сигурна ли си?
Не, изобщо не съм сигурна. - Добре.
Какво ще стане с всички, ако напусна?
Като Франсоа и... Те разчитат на мен.
Ти как мислиш?
Да приема ли работата или не? - О, не, не. Не знам какво да кажа.
Просто не искам да избързваш с решението, заради тази простотия с ветрогенераторите.
Не. Не е само това. Цяло лято ми се върти в главата.
Знам... - Просто трябва да го направя!
Добре тогава, направи го. - Правя го.
Ще го направя! Ясно?
О, Господи. Иска ми се нещата да бяха по-прости.
Искам да кажа...ако се махна, съм прецакана. Ако остана, пак съм прецакана.
Винаги има уловка.
Да. Животът е скапан. - Може би.
Боже, най-накрая сме на почивка и момичетата са болни от две седмици.
Така е... И идеалният син, който живее на милиони мили от тук.
Или пък любовта на живота ти да не може да чисти след себе си или да се научи как да се бръсне.
Кой го казва? Не говориш на капитан Чистник, нали?
Капитан Чистник? Този, който се скатава от години?
Ти какво очакваше на този етап, госпожичке? - Господи...
Погледни ги - толкова са сладки. Приличат на сиамски близнаци.
Боже, ще ги снимам.
Елла, ябълка ли държи?
Ще вземеш храна от устата на детето си?
Да. Добре.
Тази е цялата потъмняла.
Няма значение...тук е останало малко.
Елла, това е доказателство как баща ти краде храна от теб.
Ако страда от булимия или анорексия...
...не е по моя вина.
Не обвинявай майка си. - Елла, това е семейна ябълка.
Показвам им колко е ценно споделянето. Обичам те, скъпа.
Ех, колко сладко.
Вие, момичета, ще запомните тази ваканция по много различен начин от нас.
Със сигурност. Същото е и при майка ми...
Тя помни детството ми по съвсем различен начин.
Моля те, спри да ме снимаш.
Боже...обичам майка ти. Винаги си толкова суров към нея.
Обичаш я, защото пропусна скапаните години. Сега нещата са по-добре.
Скапаните години... Това ме подсети.
Разказвала ли съм ти историята за моето малко котенце Клеопатра?
Добре... Мисля, че щеше да си спомняш ако бях.
Когато бях малка имах котка, която се казваше Клеопатра.
Всяка пролет прескачаше оградата и забременяваше.
И винаги котилото беше от точно две котенца.
Две котенца... - Две котета.
Всеки път. Всяка година. Две котенца.
В смисъл... просто е невероятно.
Така един ден...бях на около 30... ...обядвах с баща ми,
спомняйки си и споменавайки малката Клеопатра.
И той каза:
"Сякаш най-трудното нещо, което някога ми се е налагало да правя...
е да убия тези малки сладки котенца." - И аз казах... какво?!
Оказа се... само чуй...
Понякога е имало 7 котенца в едно котило...
О, не!
...но той е взимал 5 от тях и ги е слагал в торба с етер.
Това е ужасно. - Това беше сякаш...
Беше забравил за лъжата, която той и майка ми ми бяха казвали като дете.
Как е избирал кои да убие? - Всъщност го попитах:
Най-пухкавите и сладки ли взимаше?
А той просто се разплака. Горкия татко.
А, нали казахме, че ще спрем? Децата искаха да видят руините.
Да, но в момента спят.
Така е, но наистина искаха да ги видят.
Да ги събуждаме ли? - Не знам.
Знаеш ли... на връщане към летището ще ги разгледаме.
Не, няма. - Да, едва ли.
До скоро, древни руини!
Какво им е толкова великото в крайна сметка? Ако видиш едни, все едно си ги видял всички.
Господи...ужасни родители сме. Трябваше да спрем.
Няма нужда, всичко е наред. Това е култура...хайде, обърни.
Тъкмо някак ще изградим малко характер в тях.
Учим ги на ценен урок: Дремеш ли, губиш в този живот.
Да...и когато се рехабилитират
след 10 години пристрастеност към кола и сладко...
...ще кажат: "Винаги се притеснявахме да заспим".
Защото татко ни винаги казваше: "Дремеш ли, губиш". И това отново ще е твоя грешка.
В крайна сметка наистина сме скапани родители. - Знам.
Сбогуването с Ханк беше гадно.
Защо? Той разстроен ли беше?
Не, не... Каза, че това е било най-хубавото лято в целия му живот.
Ами...това е супер.
Имам предвид... Не бих се тревожила за него прекалено много. Поговорихме си доста.
Знаеш ли кои са основните му тревоги в живота? - Кои?
Пъпките и как момичетата ги възприемат. Явно ябълката не пада далеч от дървото.
Какво имаш предвид? Не, аз не съм такъв. - О, моля те.
Да бе, да! Че ти само за това мислиш!
Моля? - Жени! В смисъл...
не се оплаквам - получавам много внимание.
Но никога не спираш да гледаш момичетата влюбено. - Не е вярно, не ги гледам влюбено.
Аз правя любов с тях...с очите ми.
О... допада ми испанския тип...или е грък?
Не знам от къде съм, но съм доста космат.
Мисля си... знам, че Хенри може би трябва да има...
Какво?
Харесва това момиче Айрин.
Не знам. Падаше си по нея, но...
Шегуваш ли се? - Какво?
Защо мислиш е казал, че това е най-хубавото лято в живота му?
Защото... двамата с него си изкарахме добре?
И... какво? Мислиш ли, че са се целунали?
Целунали? - Да! Да, целунали са се.
Заклех се да пазя тайната, но той ми каза - целунали са се.
Какво каза?
Не трябва да ти казвам нищо. Затова няма да говоря.
Хайде, де! - Добре.
Каза ми, че се е тревожел за целувката...
...нали знаеш, език с език...
Значи я е целунал? - Да.
Но той беше толкова...беше толкова сладък, толкова притеснен, прехапваше си бузата...
Точно както когато беше малък.
Значи той и Айрин ....
Какво ще стане сега?
Не знам. Трябва да са приятели... във Фейсбук...
Задръж за малко. - Чакай, чакай.
Хей, ами ако в крайна сметка прекарат живота си заедно? - Толкова си сантиментален...
Абсурд. - Понякога просто...
Какво си ти? 12-годишно момиченце... - Аз съм просто...
...живеещо с първата си любов? Помниш ли я изобщо?
Да, помня я - беше ти. - Да бе, все едно си бил девствен на 23.
Казах първата любов, не първия сексуален контакт.
Добре...така да е. Аз ли съм първата жена, в която си се влюбил?
Да. - Не мисля така.
До голяма степен първата, с която усетих, че съм истински свързан.
Защо? Аз не бях ли първата ти любов?
Не! Разбира се, че не. - Ами...
...просто мислех, че съм.
Джеси, спри. Тъпо е. - Няма нищо, не е толкова важно.
Не... добре, на колко години си? Хайде де.
На 41 и съм обичал само теб.
Така, така силно се стараеш за тази нощ.
Трябва да ти кажа, че имам ракета в джоба.
Лепнала съм американски тинейджър.
Не мога да повярвам...
Трябва ли да правим всичкото това нещо после?
Кое? О, хайде де.
Патрик държи много на това. Пък и те най-вероятно са се приготвили.
Децата ще си изкарат страхотно. - Не, не...
Не, не. Имах предвид хотела след това.
Не съм сигурна, че искам да ходя там. Здрасти, сладур.
Да.
А, добре, добре. Всичко е наред, наистина.
Обади ми се от Лондон. Лек полет. Чао.
Казваха им да изключат всичко - ще излитат всеки момент.
Помолих го да се обади от самолета. Не ми харесва да лети.
Какво?
Какво има? - Просто...не знам...по-добре не...
Просто мисля, че не мога да продължавам така.
Как?
Всяко лято, всяка Коледа...е все едно...
Разбирам... И на мен ми е криво. - Нямаше да е толкова лошо, ако
го изпращахме в някой кампус или нещо от тоя сорт.
Не знам... ако можеше с майка му да се разбираме поне малко по-добре.
Разбирам... все едно го изпращаме обратно при врага.
Този път наистина ме накара да се замисля.
Сега започва средното си образование.
След 4 години ще поеме сам по пътя си.
Да, но това са добри новини. - Не, не. Това е критичен момент.
Чувствам, че трябва да съм до него. Все едно сега или никога, разбираш ли?
Не... какво искаш да кажеш?
Просто си мислех, че някога, в даден момент, ще живее с нас...
А времето така лети и ето ни - вече е в гимназия.
Идват момичета... и докато се обърнеш, кандидатства за колеж.
Така е. Прав си. Може би е време.
Искам да кажа, време е да кажеш всичко това на майка му...
...и да питаш дали може да дойде да живее с нас.
Би било чудесно!
Това никога няма да стане.
Тя никога не би ми дала и едно нещо, ако не е задължена да го направи.
Искаш ли да звъннем на онзи адвокат отново? - Не. Не ми харесва този тип. Ужасен е.
Да и звънна ли аз?
Не! Моля те, не! Никога повече!
Та това хлапе не знае дори да хвърля на бейзбол!
Кой го е грижа?
Тръгва с лакътя...хвърля като момиче.
Не е твоя вина. - Напротив, моя е.
Бащата трябва да го научи на това. - Виж, той просто не обича бейзбола.
Това е просто пример, метафора за всичко.
Ще навърши 14 и има нужда да е с баща си.
Джеси, няма да се преместя в Чикаго.
Да съм те молил? Това пък откъде ти хрумна? Просто разсъждавам на глас.
Имам предвид, това е нещото, което си обещах да не правя...
...и като се замисля...правя го.
Слушай, ти си чудесен баща. Той обича връзката помежду ви,
писмата, които му пращаш. - Дори не ги чете...
Разбира се, че ги чете. Просто не ги възхвалява толкова, колкото на теб ти се иска.
Просто знам, че ако изпусна тези години, те никога няма да се върнат.
О, боже. - Какво?
Това е краят.
За какво говориш?
Ето така се почва, когато хората се разделят. - О, господи.
Да не би да скочи от скала току-що? - Не, не... ще го отбележа.
Това е денят, в който се държиш като тиктакаща бомба, която ще унищожи живота ни.
Да. - Добре.
Първо, не връзваш тиктакаща бомба -
настройваш я с таймер. - Добре, все тая...
Знаеш ли какво? В момена тиктака.
И точно така се случва. Не си щастлив и обвиняваш другия човек,
негодуването се увеличава, ...и се разделяте. - Казваш го за да ме накараш да млъкна ли?
Ни най-малко... - Точно това правиш.
Не, даже съм изненадана, че изкарахме толкова дълго.
Гледахме в една и съща посока известно време..., но сега пътищата ни се разделят.
Единия отива на изток, другия на запад.
Вярвай ми, виждала съм да се случва. Виждала съм го, нали? Катрин, Александър...
Шегуваш се, нали? - Ами...не.
Шегувам се.
Аз пък не.
Ясно?
Просто...
Това е. - Колко остава до руините?
О, бяха затворени.
Скъпа, решихме да ги посетим на връщане, по път за летището.
Нали? - Точно така.
Ще тръгваме рано, нали? - Да. Добре.
Какво стана с ябълката ми?
Ябълката ти?
Нали?
Дай ми списъка. - Не е в мен.
В портфейла ти е! Дай си и портфейла.
Добре, аз съм генералът.
Кой те произведе в чин? - Генералът. Ясно?
Капитан Чистник, не пипай нищо!
Може да се справиш по-добре. - Не, не, не.
Пипнах те!
Къде ми е отбора? Къде ми е отбора?
Червеният.
Добре, ето чушка.
Всъщност, чел съм ги и двете. Първата се казва "Оня път", а втората се казва "Тоя път".
Първата е "Тоя път", а втората е "Оня път".
Имаме шега в семейството ни - ..."Тоя" е който ни събра...
...а "Оня" ни изплати апартамента. - Ясно.
Трябва да и е странно на Селин - да бъде героиня в книга. Нали?
Защо? Мисля, че вече свикна.
Но втората е секси. Когато той изпуска самолета и те пускат завесите
и правят секс с дни... сякаш няма да има утре... имам предвид...
Наистина ли така направихте?
Направили сте го, нали? - Чел ли си третата книга?
Тя на практика е по-хубава от предишните две.
Имайки предвид, че ми отне повече време да я напиша, отколкото първите две заедно.
Третата не съм я чел. Жена ми ми я даде, но е прекалено дебела за мен.
Дори заглавието е дълго. Как беше заглавието?
Временно назначени актьори в една малко популярна, но с продължително действие постановка,
наречена "Гоненица". - А! Точно това имах предвид.
Не си само ти. Всички останали мислят, че е прекалено дълго.
Но е по-добра книга, много по-амбициозна.
Какво каза?
Казва, че харесва всичките книги.
Наистина.
Много ми харесва тук. Това място е невероятно.
Тези домати са страхотни. Мога...
...мога да ги помириша. Миришат страхотно.
Да. Патрик се гордее с тях.
Знам, че е глупаво, но когато напуснахме Париж,
бях толкова притеснена да дойда тук. А сега, когато трябва да си тръгваме,
не ми се иска.
Защото си се притеснявала? - Да, наистина, защо?
Не знам... това място е пълно с хиляди години на митове и трагедии
и си мислех, че нещо трагично ще се случи.
Мислеше, че някой минотавър ще изяде децата ти?
Да. Точно.
Винаги, когато съм бил тук, съм имал тази идея
за група от различни хора. С мозъчни аномалии.
Значи книгата ще бъде точно като ден от живота им, но от различни гледни точки.
Като възрастна жена, със заболяване, което я кара да се чувства
сякаш постоянно се намира в дежаву.
И като че, всяко нейно преживяване, вече се е случвало преди.
Имам предвид, тя може да седи тук с нас и да си говорим и привидно всичко да е наред,
а в главата и е мисълта: "Това не го ли каза вече".
Искам да кажа, не водехме ли вчера съвсем същия разговор?
Значи точно като дежаву. - Да. Само че постоянно.
Точно това се случва - всичко, с което се сблъсква,
закуска, вестник, филм, тя е убедена, че вече и се е случило.
Има ли наистина такова заболяване ? - Да, нарича са постоянно дежав...
Има такова заболяване, но не мога да го произнеса. - Ха-ха-ха.
Има други двама героя с крайности при разпознаването на лица.
Един мъж, който не може да разпознае жена си в продължение на 20 години
Поглежда се в огледалото и сякаш няма нищо общо с човека, който вижда.
А другия герой е пълната противоположност - домакиня на средна възраст
с изключителна визуална памет за всяко лице, което някога е виждала.
Тя живее в голям град, който за нея обаче е малък.
Когато покрай нея мине такси, тя си мисли: "А, това е оня таксиметров шофьор,
който на Коледата преди 3 години ме закара до Мола."
Или възрастна жена, вървяща по улицата,
а героинята си спомня, че е седяла през две седалки от нея в метрото миналата година.
И така всеки, който тя срещне, за нея е като познат и близък човек.
Ами, аз съм като първия герой -
през повечето време всичко ми е чуждо.
Хей, Еколас, Анна! Здравейте!
Виж това хлапе.
Прекарва най-хубавото лято в живота си.
Какво казваше, че са само три героя?
Не, не са само три героя, а цяла група от хора.
В момента работя над Глава, в която се разказва за млад Грък Еколас.
Аз? - Ами, на теб е кръстен.
Та той се "върти" в един затворен кръг и вижда само една малка част от всичко.
Например, когато се взира в морето, си мисли за това, как то ще е пресъхнало и осеяно с вкаменелости.
Не знам.
Звучи ми малко превзето. - Не е превзето. Смешно е.
Ще е забавно, наистина. Той взима книга и се чуди:
"Кой ще е последния човек, който ще я прочете?"
И това е забавно ? - Понякога и аз мисля така.
Значи него не го вълнуват цици, коли, алкохол, нищо?
Мисли само за смъртта.
Не съвсем. По-скоро той вижда нещата
в далечна перспектива. - Разбирам.
Добре. Тази идея за роман ми допада.
Но трябва да добавиш и герой като мен - възрастен мъж, който не си спомня какво е закусвал,
но все още чува песента, която звучеше, докато 14-годишната Шейла Кембел
танцуваше гола от кръста нагоре в бар.
Идеята е добра.
Добре, налице са значи тези хора, загубени във времето. Каква е връзката?
Ще правят ли секс? Или нещо такова?
Не са загубени във времето, а във възприятието за него. Това е цялата работа.
Мисля действието да се върти около един филм.
Например всеки герой по някакъв начин се натъква на филма "На кея".
Гледал ли си "На кея"?
С Марлон Брандо ? - Да.
Значи, първата глава на книгата започва един уикенд през 1954 на Таймс Скуер.
Възрастната жена, с постоянното усещане за дежаву, влиза в киното,
само че през цялото време си мисли: "Не съм ли го гледала вече това?"
А след това в друга Глава, действието се развива
в Париж през 1979, по време на курс за филмите.
След това сме се прескочили в Мюнхен през 1993 година.
Това е времето. Как така не е то? - То е. Но по-скоро е възприятието.
Не ти ли харесва? - Май ще е дългичко...
Да ти кажа, на мен ми харесва.
Не го случай него, той прави колела. Прати ми я в Уелс.
Ще я пратя.
Внимавай!
Във Франция пълним доматите с домати, а чушките с чушки.
И ние използваме същите...заради плънката.
Увери се, че не си ги препълнила, защото иначе после ще прелее във фурната.
И може да стане гадничко.
Справяш се добре, Селин.
Най-вече не слушай Стефанос,
защото никога не е приготвял това, или което и да е друго ястие.
Знаеш ли какво? Имам предвид...
Стига.
Остави ме!
Вие се борите!
С ножове?
Спрете! Стига сте се борели с ножове!
Ние не се борим - ние преговаряме.
Да, добре. Преговаряте. Така ли му казвате?
Това си е наш метод.
Значи сте намерили метод, който върши работа при вас.
Мислех, че това е да "имаш връзка", но ми допада и "метод". Това е сладко.
Не е зле. - Нали.
И ние трябва да въведем този метод.
Не толкова надалече, момичета...
Не искам това събиране да приключи, без да благодаря на всички
и особено на теб Патрик.
Нямахме идея в какво се забъркахме последните 6 седмици.
Пристигна писмо от университета,
с което ни канят на Южен Пелопонес в Гърция.
В къщата на велик писател.
Разбира се! Защо не?
И след това на летището по-рано днес
Ханк се обърна към мен и ми каза, че това е било най-хубавото лято в живота му.
Това е мило. - И аз мога да кажа същото.
Така че благодаря ти, Патрик.
Не само заради това, което направи за мен и моето семейство,
но и за всичко, с което ни дари. За Патрик!
Благодаря, благодаря. Когато за първи път те видях на летището, си помислих:
"Няма начин човек, облечен така, да е писател."
Но сега...мисля, че разкрих тайната ти.
Имали сме много писатели през последното десетилетие,
но нито един не се е интересувал толкова от себе си.
Казвам Ви!
Селин, присъствието ти на теб
и на твоите деца, с цялата ви жизненост, беше невероятно.
Радвам се и че успя да се запознаеш с моята скъпа приятелка Наталия,
чийто съпруг ми беше като брат.
Съжалявам за пердетата. - Трябваше да бъдат други.
Беше по моя вина. - Нищо.
Благодаря, че поканихте и нас с Анна.
Защото винаги ме вика само за работа,
но когато съм с Анна ми е позволено да седя на масата за възрастни.
Добре дошли на масата за възрастни.
От колко време сте заедно? - От миналото лято.
Срещнахме се тук преди година - през последните ми дни с дядо.
Преди да замина обратно в Атина. - Да, срещнахме се на едно парти.
Играех пиеса по Шекспир в театъра.
Кого играеше? - Бях Пердита в "Зимна приказка".
Беше невероятна!
Помниш ли Патрик, че отидохме да я гледаме? - О, да, Пердита!
" Когато те гледам как танцуваш, ми се иска да не правиш нищо друго, само това."
Това което каза, е по-добро от репликата на онзи мъж в пиесата.
Хората още говорят за тази пиеса.
Но след партито беше още по-добре - тогава се срещнахме.
Бях обещал да играя същия този стар шофьор.
Супер. - Въртяхме се около театъра цяла нощ.
В един момент трябваше да я върна в театъра. За да й вземем нещата.
Беше страхотно. - Никога няма да го забравя.
Навън имаше 12 000 човека, а вътре по това време беше напълно празно.
Тя беше седнала на един от последните редове.
И така, аз се качих на сцената и прошепнах нещо.
Акустиката там е забележителна. Виждах как устата му се мърда
и три секунди по-късно чувах гласа му в ухото си.
Той какво каза?
Лично е...
Но тя трябваше да лети обратно до Париж няколко дни по-късно.
Как поддържахте връзка? - През Скайп.
Имахме си и специален ритуал - оставяхме лаптопа на възглавницата
и спяхме заедно.
Това е новият романс.
А когато се събудя, екрана обикновено е неподвижен
и лицето на Ана е в някаква смешна позиция, нещо като...
Може ли да те попитам нещо?
Когато си говорите по Скайп стигахте ли и малко по-надалеч?
Луд ли си? Боже! Голям простак си!
Аз съм просто антрополог-аматьор,
който на теоретично ниво се вълнува от виртуалния свят.
Вече си антрополог, така ли ?
Да, секса в близкото бъдеще. И не си го измислям.
Просто ще бъде все едно включваш нещо в половите си органи.
И ще можеш да правиш секс с когото си искаш.
Ще можеш да си задаваш всички изисквания.
Ще имаш възможност да опишеш какво точно искаш Мерлин Монро да ти шепне на ушенце.
Това би ми допаднало, определено!
Страхотно!
Искам да кажа, защо не? Все повече и повече от преживяванията ни
се случват във виртуалния свят.
А ти си писател. Как ще се чувстваш, когато компютрите ще могат да напишат
по-хубава книга от "Война и мир"? - Това никога няма да стане.
Пък аз мисля, че единствения въпрос е кога ще стане.
Предполагам, че ще се чувствам като Каспаров.
Когато играчите на шах разбраха, че вече не могат да се мерят с тия ненормални компютри.
Помниш ли, как преди мислехме, че няма комютър, който някога да победи най-добрите от нас?
Няма как машина да победи човека.
Знаеш ли, сега дори не можем да се състезаваме с тях.
Гледах документален филм за това как експериментираха с един плъх.
Той беше целия опасан в жици,
при което, с натискане на един бутон, получаваше оргазъм.
Учените се присмиваха на това малко жалко същество,
защото не го интересуваше абсолютно нищо друго - вода, храна.
И накрая просто умря.
Мисля, че това е бъдещето на човечеството.
И краят му.
Може и така да е.
Но всяко поколение вярва, че е свидетел на края на света.
Имам чувството, че вече съм му свидетел.
Добре, имам въпрос за теб, Патрик. Мисля, че много хора се чувстват по същия начин.
Ние сме като оня тип обвзети от задоволство, пристрастени към порно
материалисти, виждащи човечеството с технологии.
Междувременно компютрите придобиват съзнание.
И така въпроса ми като за начало е тази идея за "себе си".
Написано е на входа на храма на Аполон в Делфи -
а именно: Gnothi saphton. Което означава "опознай себе си".
Да, но при нас вече всичко е почти 99 % автоматично.
Не. Личността ни, или това, което мислим за себе си.
Това е съвсем малка част от онова, което мозъка прави.
Повечето от тях са автоматични телесни функции. И какво в действителност виждаме?
В такъв случай, ако появата на идеята за "себе си" е такава рядкост,
как така винаги слушам толкова много за нея?
Това е като пенисът ми - не че е чак толкова голям, една малка част от мен,
но се нуждае от много внимание. - Неговия също.
А вие как се запознахте?
Не знаеш ли? - Какво ?
Тогава ще трябва да прочетеш книгите на Джеси.
И особено ако искаш да разбереш какво е да правиш секс с мен.
Прочети повече. - Извини ме, Стефанос.
Имам предвид, че е добре написано.
Срещнахме се преди 18 години и
съвсем мъничко като че ли се влюбихме.
Но след това загубихме връзка един с друг. Десетилетие след това се натъкнахме един на друг.
Не, не...не се натъкнахме един на друг, скъпи.
Ти написа книга, вдъхновена от нашето запознанство.
Да, да. И аз прочетох за нея и отидох на представянето и.
Това е много романтично. - Така е.
Не съвсем.
Той беше женен. - Подробности!
Да, това беше истинско бедствие.
Не беше бедствие, беше неизбежно.
Добре, а първия път когато правихме секс без презерватив... Близначки!
Оттогава съм като окована.
Съжалявам, че го казвам. Момичетата са прекрасни.
Сладки са много.
Е... не, не, има си и положителни неща.
Ана, нека ти кажа как да задържиш един мъж.
Оставяш го да победи във всички дребни игрички.
Когато срещнах Джеси, първата нощ играхме пинбол. И аз, разбира се, печелех.
В основата на цялата ни връзка е лъжа ?
И в един момент оставих топчето да падне в средата. - Не можеше да ме бие.
Вдъхнах му кураж.
Ако не го бях оставила да спечели във всяка игричка, никога нямаше да правим секс.
Имам предвид...съжалявам, че го казвам, но той всъщност е "неопитен мъжкар".
Мечтае си да има готина кифла за жена.
Това е най-голямата ми мечта - кифла! - Мечти...
И така...
Да?
Значи си писател?
Да. Точно така.
Тоест ти...един вид...пишеш книги?
Написал съм няколко, да.
Никога не съм се запознавал с писател преди.
Трябва да си много умен.
Аз не мога да си напиша името когато съм уморена.
Какви книги харесваш ?
Харесвам истории, които имат смисъл, значение.
Както истински красива любовна история. - Да, разбира се.
Знаеш ли, веднъж четох тази книга...Ромео и... - Жулиета.
Нали? - Да!
О, да! - Знаеш ли я?
Много е хубава. Всъщност това е пиеса. Не е книга, а пиеса.
Пък аз си мислех, че е книга, направена по филма.
Не, не - пиеса е. - Добре, пиеса.
Всъщност, не я прочетох цялата, защото понякога
трябваше да наваксвам със списанията
за да знам какво точно става в живота на всички тези хора.
Това наистина е важно. - Ти си много, много умен.
И се обзалагам, че имаш огромен пенис.
Защо ме привлича толкова много тази жена?
Наистина! - Това е забавната част от цялата работа.
Не толкова забавната част от "неопитния мъжкар",
е че днес, след като оставихме Хенри, той ми казва, че въпреки че имам
страхотно предложение за работа, той иска да откажа и да се преместим в Чикаго.
Не съм казал такова нещо. Казах, че той ми липсва. Можем да дундуркаме неговата бивша...
Мислех, че е в... - Хей, вие двамата, стига!
Било е ужасно трудно да кажеш "Чао", нали?
Да, разбира се. Имам предвид, той е невероятно хлапе.
Да...пък на мен вече ми липсва партньора за шах. - Знам.
Когато със Стефанос се разделим, аз ще получа пълно попечителство.
Всичко ще е наред за известно време,
защото двамата с 20-годишното ми гадже ще сме леко казано доста заети.
Обичам те! - И аз те обичам.
Сещам се за история, която съпругът ми обожава.
И тя ще ви изясни всичко за мъжеството и женствеността.
Добре, готови ли сте ?
Майка ми беше медицинска сестра
и все беше при хората, когато те излизаха от кома.
О, тази история. - Слушай!
Слушайте, историята е интересна. - Слушам.
И така тя беше човекът, който да им каже
"Здравейте, моето име е Катерина, а вие се събуждате от кома."
"Претърпели сте много лоша автомобилна катастрофа."
"Ще се оправите."
"Всичко ще бъде наред", нали знаете, такива работи.
Тя казваше, че първото нещо, което всяка жена,
ама най-първото нещо, първата реакция, която всяка жена има, е била да попита:
"Как са децата ми?" "Как е съпругът ми?"
"Някой друг ранен ли е?"
А всеки мъж, без изключение, когато му се каже това, след събуждането от кома,
какво мислите е първото, което прави?
Поглежда надолу към оная си работа.
Познайте. Трябва да си сигурен, че е още там.
Трябва да си сигурен, че все още функционира.
Трябва! Жив и здрав е!
Евентуално може и да попитат за децата си.
Или някой друг, който може да е умрял или друго от тоя сорт.
Мисля, че това казва всичко. Пенисът на първо място, а след него е всичко останало.
Пенис! Пенис! Пенис!
Но дали можеш да обясниш следното от гледна точка на половете:
Защо всяка жена си губи времето
да се ядосва и да си прави труда да промени един мъж? - Именно!Всичко е биология.Какъв е проблема?
Понеже пък толкова ви бива в това да се променяте към по-добро.
Не, това е дарба. - Не, това е все едно да се ядосаш на жабата,
затова, че е зелена. - Да, точно.
Чувайки всичко това се чудя, дали идеята за вечната любов
все още има нещо общо с нас?
Имам предвид, знаем, че рано или късно ще се разделим.
Определено. - Родителите ти заедно ли са все още?
Абсурд. - Не, ами твоите?
Заедно са, но можеше и да са разведени. Може би.
Мисля, че ако имаха повече пари вече нямаше да са заедно.
Боже, вие сте толкова практични. Аз съм се родила в грешно поколение.
Майката на баба ми написа писмо от 26 страници до цялото
семейство на смъртното си легло.
Като на 3 от страниците описваше костюма, който е направила за една пиеса.
И само един абзац за съпруга й. - И тя ли е била актриса?
Не...тя беше...
...шивачка.
И имаше много приятели.
Същевременно за пра-дядо ми тя споменаваше три събития:
"той беше на война"; "преместихме се заради работата му" и "той умря".
Нейният велик съвет беше да не се оставяме да бъдем погълнати от романтична любов.
Приятелствата и работата и бяха доставили най-голямото щастие.
Напълно съм съгласна. Това е което наистина ни помага.
Идеята за сродна душа, за някой, който ще дойде да ни "допълни"
и да ни спаси, да се погрижи за нас.
Със Стефанос, имах ужасно малки очаквания.
Знаех, че той няма да отговори на нито една от нуждите ми.
Със сигурност не.
Ами баба тогава? Тя беше ли твоята сродна душа?
Звучи трогателно, но баба ти всъщност беше много по-рационална от това.
Тя се грижеше за себе си и ме помоли и аз да направя същото.
Имахме предостатъчна възможност за допирни точки някъде в средата.
Да, това звучи идеално. - И то наистина е.
Но е очевидно, че жена ми не е тук днес.
Никога не сме били един човек, а винаги двама - така предпочитахме.
Това е толкова красиво.
Аз имам чувството, че мъжът ми винаги се опитва да ме "колонизира".
Аз? Да те "колонизирам"?
Да. Но и аз те "колонизирам", скъпи.
Но в края на краищата...
не е важна любовта на друг човек, а любовта към живота.
Това е добре да се знае, защото с живота мога да се справя.
Ариадна, от друга страна, всички знаем, че гърците са измислили трагедията.
На всичкото отгоре тя е от региона Мани, което е краткото за "маниак".
Питай ги за хотела!
Ако не успеем да използваме хотелската стая довечера, ще ви върнат ли парите? Или я ползвайте вие.
Не. Не ни връщат парите. - Опитвате се да се откажете ли?
Не, това е страхотен подарък от ваша страна. Но аз се притеснявам
с опаковането на багажа.
Не, не. Сключихме сделка. Ние ще гледаме децата, ще ви хареса много.
А ние ще гледаме вашите. Това е добре.
Разходката до хотела е фантастична. Няма да съжалявате.
И ще ни засегнете много, ако не отидете.
Добре. Благодаря.
Значи ще отидете.
Като се замисля за съпруга ми,
това, което ми липсва най-много е начина, по който лежеше до мен нощем.
Понякога ме прегръщаше с ръка
и не можех да мърдам. Дори си задържах дъха.
Но се чувствах в безопасност.
Напълно.
Липсва ми и начина, по който си свиркаше, когато вървеше по улицата.
И всеки път когато направим нещо, си мисля какво би казал той.
Когато е студено - "Носи шал".
Но напоследък забравям малките подробности.
Паметта ми избледнява и започвам да го забравям
и сякаш го губя отновно.
Затова понякога си налагам да си спомня всеки детайл от лицето му.
Точният цвят на очите му, устните му, зъбите му.
Неговата кожа, коса.
Всичко това беше различно, когато почина.
И понякога...не винаги, но понякога
го виждам пред очите ми.
Сякаш облак се отдръпва и той е там и почти мога да го докосна.
Но с връщането към истинския свят той изчезва отново.
Това беше, което правех всяка сутрин, когато слънцето не беше толкова силно.
От слънцето по някакъв начин той изчезваше.
И той се появяваше и изчезваше. Като изгрев и залез.
Или всичко друго, което е мимолетно.
Точно като живота ни -
появяваме се и изчезваме.
И колкото и да сме важни за някой
в крайна сметка просто...преминаваме.
За "преминаването". - За "преминаването".
И рано или късно той вижда лицето си в отражението на прозореца.
И осъзнава, че вече не е 9-годишно момче.
Внезапно е остарял, има брада и очите му се насълзяват.
Това звучи тъжно. В началото си мислех, че ще ми разкажеш история за момче,
което има измислен приятел. - Кой?
И когато е над 50-те,
измисленият приятел се появява отново. - Колибри?
Да, тази! Добра е. - Харесва ли ти?
Помниш ли писмото, което ми позволи да прочета.
Онова, което си писал, когато си бил на 20 адресирано до себе си, когато си на 40.
Да, помня първото изречение - "Скъпи 40-годишен Джеси, надявам се не си разведен."
Не , дори не помня тази част. Имах предвид всичко останало в това писмо.
Ти си си съвсем същия.
Винаги си мислим, че еволюираме, но не можем да се променим много.
Мисля, че аз съм се променил най-много. - Как?
Когато бях по-млад, исках времето да тече по-бързо.
Защо? - За да съм самостоятелен,
да не съм зависим от родителите си, далече от училище и всякакви такива глупости.
Просто исках да затворя очи и да се събудя пораснал.
Сега като знам, че това се е случило, искам всичко да забави своя ритъм.
Странно е, но винаги съм имала това чувство независимо в кой период на живота си съм,
че това е или спомен, или мечта. - Винаги си си го мислела.
И аз също. Наистина ли е моят живот? Това, което се случва в момента ли е?
Това е. - Знам.
С всяка изминала година изглежда ставам все по-смирен и по-съкрушен
за всички неща, които никога няма да знам или разбера.
Това се опитвам да ти кажа: не знаеш нищо. - Така е. Но се уча.
Незнанието не е толкова лошо.
Искам да кажа... Целта е да си нащрек, да търсиш, да жадуваш за още, нали?
Вярно е...просто ми се искаше да е по-лесно.
В какъв смисъл?
Просто да се запази определено ниво на страст, разбираш ли?
Преди идваше от само себе си.
Спомни си когато бях по-млад, заедно с всичките ми приятели писатели
чувствахме, че правим нещо важно. Сякаш това беше нашето време.
Но вие бяха група малки арогантни прошляци, нали?
Не! Добре де, може би...не знам...
но имахме цялата тази енергия. Целите тези съзидателност
и амбиция, които имаха тези хора.
Мисля, че трябва да си малко заблуден за да останеш мотивиран.
Младите мъже имат навика да се сравняват през цялото време.
Имат всякакви събития, по които да съдят за себе си.
И ти го правеше непрекъснато! - Какво съм правел?
Например еди-кой си, е написал еди-какво си, когато е бил само на 17.
Да, именно. Балзак е писал книгите си преди закуска. Ами аз?
Да, но жените не разсъждават така. - Така ли мислиш?
Може би ние имаме много по-малко неща, с които да се сравняваме.
Повечето жени не биха направили нищо в живота си. За първи път ще чуеш за тях, когато надхвърлят 50-те.
Защото е било ужасно трудно да си извоюват признание преди това.
Борели са се 30 години, или са отгледали деца,
или са се застояли вкъщи, преди да разберат какво искат.
Всъщност, знаеш ли какво? Това си е вид свобода. Ние не изпитваме нужда да прекарваме живота си
сравнявайки се с Мартин Лутер Кинг,
Ганди, Толстой. - Ами Жана Д'арк?
Тя е била тинейджър, когато е спасила Франция.
Че кой иска да е Жана Д'арк? Остави Франция.
Тя е била изгорена на клада, при това девствена!
Не е като да се стремя към това.
Какво страхотно постижение!
О, Боже... - Какво?
Не, нищо.
Какво? - Толкова е странно.
Какво имаш предвид? - Това:
вървим заедно и си говорим за
нещо по-различно от графици, храна, работа.
Колко време мина откакто за последно сме обсъждали глупости?
Чуваш ли това, което и аз чувам?
Морето? - Не.
Кое тогава? О! Липсват малките крачки...
Няма тропане, нищо за чистене.
Без несправедливости.
Да, и така, кога беше последния път?
Когато нямахме никакви грижи?
Помниш ли когато се разхождахме в Люксембургската градина?
Разбивах те на тенис на маса. - Страшен си!
Победи жена, бременна с близнаци.
И все пак е по-добре, отколкото да загубиш от жена, бременна с близнаци.
Знаеш ли какво си мисля?
Мисля, че единственото време, което е изцяло за нас
е между напускането на къщата на родителите ни и преди да имаме деца.
Мисля, че съм имал около десетина години от това време.
На едвам влачещи се ден, седмица, година...
Нямаше голяма разлика. - Аз не губех представа за времето.
Покрай работата и гаджетата и всичко подобно и мога да ти кажа всяка подробност
за последните 7 години, съдейки по това, какво се случваше в живота на момичетата.
Да, така е...абсолютно.
И ти ли го правиш?
Да. Имам предвид, сега вече е различно. - Наистина ли?
Не, просто съм изненадана, че и ти го правиш. Не, но... Добре, бърз тест.
О, не. - Август 2009.
Само не Август. - Хайде. Ще е бърз.
Какво се случваше тогава? - Август...
През август 2009 бяхме на ваканция с родителите ти.
Нина се разболя от шарка, а скоро след нея и Елла.
Впечатлена съм. - И така, получавам ли златна звезда?
Може би.
Хей, може ли аз да те питам нещо? - Разбира се.
Ако сега се срещнехме за първи път във влака, щеше ли да ме смяташ за привлекателна?
Разбира се. - Не, наистина, както съм си в момента?
Би ли ме заговорил?
Би ли ме помолил да слезна от влака с теб ?
Задаваш ми теоретичен въпрос...
Добре, а моят живот какъв е? На практика, няма ли да ти изневеря?
Защо просто не кажеш "да"? - Направих го - казах "разбира се".
Исках да кажеш нещо романтично, но ти развали всичко.
Ако те видя във влака...
Ще притворя очи, ще се приближа
и ще кажа: Хей сладурче,
възбуждаш ме повече отколкото домашна коза.
Стига! Това е отвратително.
Домашна коза?! Не! Истината е, че се провали на теста.
Освен това е ясно, че не би ми обърнал внимание във влака.
Дори няма да ме забележиш - дебелогъза майка на средна възраст...
и оплешивяваща. - Добре...
Да, това съм аз.
Ти го нагласи така, че да загубя.
Така си е. - Добре, вярно е.
Но в истинския свят, плешивке, го направих.
заговорих те във влака и това беше най-доброто нещо, което някога съм правил.
Сериозно? Виж козите.
Здравейте!
Това дори не е добър въпрос.
Истинският въпрос би бил: ако ти предложа, да слезнеш от влака с мен...
Да ? - Би ли го направила?
Естествено че не. Има някой, който ме чака.
Един 41-годишен разгонен козел.
Колко зловещо! Тръпки ме побиват! Помощ!
Не мога да повярвам, че съм на 41.
Нито пък аз. Толкова сме остарели.
Никога не съм си представял, че ще спя с 40-годишен.
Всъщност, знаеш ли какво? Ти си най-стария мъж, с когото съм спала.
Ето това вече е нещо! Но не съм най-стария мъж, на който някога си духала.
Какво?!
Онази конференция във Варшава.
Каква конференция? - Лех Валенса.
Лех Валенса?
За какво говориш?
Това беше преди да се съберем. Признай си.
Помня как разказваше за него. Как той те е разчувствал...
... със сигурност си му духала. - Ти наистина си луд!
Това беше Горбачов. Ти, географски неграмотен,
обичащ футбола, американец любител на понички. Това беше Горбачов.
Съжалявам, лидерите от източния блок са ми мъгляви.
И не съм му духала, ясно? Върни си думите назад!
Господи!
Значи е бил Вацлав Хавел?
Знаеш ли какво?
Слушай... Имах намерение да ти го кажа
по-късно, но стига толкова тайни.
Какво? Имаш тумор в мозъка и ще умреш?
Не, не, не. Нищо такова.
Всъщност, нещо подобно е.
Баба ми почина.
Моля? Кога? - Да, баща ми ми писа преди да хапнем.
Съжалявам. Защо не ми каза?
Всички го очакваха. Тя живя дълго и имаше прекрасен живот.
Беше на 96.
Не живя много дълго след смъртта на дядо ти.
Не, едва година...
Забавното е, че тази жена беше като светица.
Била е медицинска сестра по време на войната. Грижеше се за всички нас.
Никога на никого не е казала и една дума накриво.
Иска ми се да се бяхме запознали. - Няма нищо.
Накрая не беше в настроение да се запознава с нови хора.
След цял живот като ангелче
щом дядо почина, стана много гневна.
Наистина? Не скърбеше ли?
Баща ми казваше, че чакала да умре.
Колко години са били женени? - 74 години.
По дяволите! Това изобщо възможно ли е?
Знам.
На колко години трябва да сме, ако сме били 74 години заедно?
Хмм. От кога започваме да броим?
Предполагам от първия път, в който правихме секс. - Добре, става.
Значи от 1994.
Да , 1994.
56 години считано от сега. Бихме били на 98.
Ще можеш ли да ме изтраеш още 56 години?
Трябва да знам. Аз нямам представа дали ще мога да те изтърпя.
Откачено е като се замислиш за всички промени, на които са били свидетели.
Когато са се запознали никой от тях не е имал електричество.
Водел я е на училище на коня си.
Толкова романтично. - Така е.
Когато е завършил е бил студент-отличник на випуска, а тя е била веднага след него.
Убедена съм, че тя нарочно е дала няколко грешни отговори, за да не се чувства той застрашен.
Е, ако е искала да се уреди в леглото е постъпила правилно.
Да, по примера на знаем кой...
Както и да е. Обадих се на баща ми след като получих съобщението, просто
да му кажа, че съжалявам...но мисля,
че в един момент се издъних като казах: Хей тате, сега си сирак.
Не считах, че е смешно.
Изобщо даже. - Да, предполагам...
Той е следващия, после си ти. - Знам.
Той ми каза, че дядо ми и баба ми са искали да имат обща служба.
Искали са праховете и на двамата да се смесят и да бъдат погребани като един човек.
Не сте правили погребение на дядо ти?
Те си бяха дали обети никой да не ходи на погребението на другия.
Допада ми идеята да присъстваш на моето.
Моля? - Не... представям си те в костюм.
За първи път избръснат, държащ за ръце момичетата...не знам...харесва ми.
Ти ще ме надживееш.
Ще видим. Предполагам един от нас ще види.
Искаш ли да дойдеш на службата с мен?
До Тексас? - Ами...няма да е в Париж.
Добре, колко силно ме искаш там?
Мога да дойда, но е много скъпо.
Ще е по-лесно да отида сам.
Здравей. - Здравей, приятел.
Пък и ако ме няма ще ти е по-лесно да чукаш братовчедките си.
Да, вярно е.
Това не е ли практика там, откъде идваш?
Не отговори на въпроса. - Кой въпрос?
Ами дали ще можеш да ме изтърпиш още 56 години.
Чакам ги с нетърпение.
По дяволите, наистина се стараеш.
"Нектарът" ти отлежава като на изтънчено вино.
О-о, моят космат испански любовник се завърна.
Грък, сега съм грък. - Значи грък.
Погледни.
Това място ми напомня малко на един филм, който гледах като тинейджър.
Беше черно-бял филм от 50-те.
Помня как една двойка вървеше през руините на Помпей.
Гледайки тела, лежали там с векове.
Помня и труповете на спящите... влюбено прегърнати.
Не знам защо, но следната картина понякога изскача в съзнанието ми:
заспали сме и ти ме държиш...
... и сме заровени живи под разтопена лава? За това ли си мислиш?
Да! - Не е смешно!
Не знам... Не е толкова ужасно.
Имаше и малки деца сред тях...
Това е хубаво. - Да.
Предполагам съм била млада и леко черногледа.
Имаш романтичната идея да умреш с човека, който обичаш.
Сега вече ще умираш с мен?
Може би, ако беше...
първата ни нощ заедно. Но сега - не. Искам да живея.
Просто искам да кажеш нещо романтично, а ти разваляш всичко.
По дяволите... развалих всичко! Ако искаш може да ме попиташ отново.
Но по-скоро.
Извинявай.
Хей, това е параклиса, за който ми казаха, че е византийски, на около 1000 години.
Може ли да влезем? - Мисля, че да.
Само гледай!
Ехо?
Това е олтар на Света Одилия, покровителка на зрението.
Хората идват от всякъде и оставят техните посвещения на слепите.
За да им помогнат да си възстановят зрението.
Убеден съм, че се получава.
А тези картини тук
ми напомнят на японските монаси и тяхното непостоянство.
Обичат да рисуват с камъни и вода.
В горещи дни докато приключат водата вече се е изпарила.
Очите са издраскани, това, заради слепотата ли е?
Не, не е това.
Един човек ми каза, че турците са го правили по време на робството.
Така ли? Няма да вкуся турска храна повече!
Това ще се отрази добре на международната общност.
Добре тогава, никога повече няма да духам на турски пенис.
Това вече ще има глобално въздействие.
Ужас, забравих, че си таен християнин.
Лошо ли е да се правят шеги за духане докато си в църква?
Млъкни. За да не стане по-лошо.
Момичетата ме питаха отново каква е била сватбата ни.
И? Ти какво каза?
Казах...че беше много скромна..
Толкова скромна, че вече не я помня.
И много бърза.
Не знам защо толкова много искат да се омъжат.
За тях е важно.
В момента сме в църква, искаш ли да се оженим? - Не.
Всичко идва от приказките, по които се захласват.
Помниш ли когато бяха малки и в края на всяко анимационно филмче,
което гледаха, си мислеха "те ще се оженят".
Дори и да беше Пинокио и баща му или Доналд Дък и племенниците му.
Ако ще прекараме още 56 години заедно...
Какво би променил в мен?
Още един от въпросите ти тип "не можеш да спечелиш".
Няма да отговарям. - Как така?
Няма нещо в мен, което би искал да промениш?
Идеална съм? - Всъщност има едно нещо.
Ако можех да променя едно нещо в теб,
то това би било да спреш да се опитваш да ме промениш.
Ти си много умел манипулатор, знаеш ли го?
Знам как действаш. - Така ли?
Да, знам всичко за теб.
Да минем от там. - Не мисля, че знаеш всичко за мен.
Така ли?
Познавам те по-добре от когото и да било на тази планета.
Това може и да не е достатъчно.
Това е страхотно, аз те чувствам близък, но понякога...не знам...
Имам чувството, че ти дишаш с хелий, а аз с кислород.
Защо мислиш така?
Виждаш ли? Аз правя опит да се сближим, а ти си правиш шегички.
Точно за това говоря. - Стига де,
ако някога наистина ще се опознаем един друг,
мисля, че е по-добре първо всеки да опознае себе си.
Да.
Помниш ли моят приятел Джош от Ню Йорк?
Не.
О, това беше преди. - Какво?
Не, не. Това беше онзи приятел,
който като разбра, че е болен от левкемия, и вероятно щеше да умре,
първото, което му е дошло на ума, е било облекчение.
Облекчение? От какво?
Преди да разбере, че му остават 9 месеца живот, винаги се тревожеше много за парите.
А когато разбра за болестта, си помисли: "Успях! Имам повече от достатъчно пари за 9 месеца живот."
И така той най-накрая можеше да се наслаждава на всичко в живота, например да кисне в задръстване.
Доставяше му удоволствие просто да наблюдава хората и да се взира в лицата им.
И какво стана?
Какво имаш предвид?
Ами...жив ли е още?
Не, почина преди много време.
Миналата нощ...сънувах как чета книга,
но загубена класика..."Пътешествениците"
"Пътешествениците"? - Да. За хора, които обичат да обикалят.
Млади хора... Съществува ли в действителност такава книга?
Не, но беше страхотна. Беше свежа, забавна, новаторска, пълна с енергия.
Обожавам как четеш книги в сънищата си. - И всеки път са страхотни!
А моите сънища са за супер екшън герои.
Например как летя като супер герой, бутайки стени
и накрая получавам оргазъм.
Ще направя така, че мечтите ти да се сбъднат.
Още е там.
Няма го.
Ще ни трябва кредитната ви карта.
Мисля, че стаята е вече платена.
Да, така е.
Трябва ни в случай на инцидент.
Правилно. Разбира се.
Г-н Уолис? Да?
Голям фен съм на книгите ви.
Мъжът ми ми подари вашата книга на първата ни среща.
А когато излезе втората, я четохме заедно на глас.
Бихте ли я разписали за мен? - Разбира се. Естествено.
Обожавам изображенията в гръцките издания. Много са готини.
Как се казваш? Нека да е "За София и Павлос".
Как е преведана на гръцки?
Нарича се ...
Но не съм сигурна дали е правилно. - Това е защото никога не си я чела на английски, нали?
Точно така.
Това е страхотно.
Бихте ли ги разписала и вие също?
Аз? - Да. Вие сте жената от книгите, нали?
Маделийн? Не съвсем.
Хората си мислят, че съм аз, но изобщо не е така.
Той има много развинтено въображение.
Бихте ли ги разписали? Това би означавало много за съпруга ми.
Не мога да разпиша книга, която не съм писала. - Тя ще се радва да я разпише.
Страхотно. Благодаря ви.
За мен е удоволствие.
Благодаря.
Страхотно! Благодаря ви много.
Виж. - Това е супер.
Климатик! Супер!
О, Боже. Харесва ми! Не е ли страхотно?
О, не! Има и вана! О, Господи!
Само погледни!
Стефанос и Ариадне са ни поръчали бутилка вино. И групов масаж.
Толкова са мили, трябва да им купим подарък преди да заминем.
И да не забравяме и нещо за децата. - Да, разбира се.
Липсват ми момичетата. - На мен не.
Такава прекрасна гледка.
Единствената гледка, която ме вълнува,
Коя? - ...е тази тук.
Да.
Какво?
Забавно е как досега не бях забелязала, че червеникавият отенък на брадата ти е изчезнал напълно.
Беше едно от нещата, които ме влудяваше.
Не е изчезнал цвета, побеляла е.
Не се опитваш да ми кажеш, че любовта ти зависи от някакъв цвят, нали?
Не? - Не, но знаеш ли...
Същото това червено го има в миглите на момичетата.
Щом ги погледна си спомням за времето, когато се запознахме.
Ти си тази, която търсех...
Да, след...
Този уикенд
без Нина и Ела да вилнеят из къщата.
Точно!
Обожавам да се събуждам с този звук.
Как очите ти се отварят и затварят.
Съзнанието ти препуска с 2 милиона мили в час.
Когато каза, че можеш да ме чуеш как мисля... не мисля, че можеш.
Но това бяха просто клепачите ми.
Това е любимото ми нещо.
И на мен ми липсва мисленето...
както и сутрешния секс.
Утре.
Очаквам го с нетърпение, не мисля че ще дочакам утре.
Очаквам го с нетърпение още сега.
Стига приказки...
да пристъпваме към действия.
Не отговаряй.
По дяволите, кой ли е?
Кой го е грижа?
Казах му да ми звъни само в краен случай. Дано момичетата са добре.
О, това е Хенри.
Здрасти .... наред ли е всичко?
В Лондон ли си?
Вече? Добре.
А, не. Намерихме го.
Утре ще го изпратим. Не се тревожи за утре.
И ти им липсваш. Ще ги целуна от теб.
Добре, ще им кажа.
Успех с майка ти.
И аз те обичам, чао.
Всичко е наред. Каза, че ще ти се обади след като се приземи в Чикаго.
Защо не ми даде да говоря с него? За втори път го правиш.
Стига де, не можеше ли да ми дадеш телефона?
Нямаше време да говори. Още не бяха слезли.
Какво е забравил? Какво стана?
Научният му проект. Ще му го пратим утре. Ще се оправи.
Не трябваше да му казваш това за майка му.
Кое? Какво казах? - "Успех с майка ти."
Хайде, де. Нямах нищо конкретно предвид.
Знам, но няма смисъл. Просто ми напомня за цялата ситуация и предпочитам да не го правиш.
Типично по американски - да го заметем под килима и да се преструваме, че не се е случило.
Защо да му напомняш?
И какво ако не иска да мисли за това в момента?
Нищо не значи. - Напротив. Значи нещо.
Дори се пошегувах преди няколко дни,
че с майка му трябва да пробваме женска борба в кал.
Женска борба в кал? Ти го каза това? - И на него му допадна идеята.
Той има повече чувство за хумор от теб. Стига де.
Не знам...нали говорихме за това да не казваш нищо лошо за майка му.
Не съм казала нищо лошо за майка му. Просто се пошегувах.
И шегата беше толкова за нейна сметка, колкото и за моя. Защо изобщо се захващаш?
Мисля, че е достатъчно голям.
Искам да кажа, че той знае колко кофти е ситуацията между майка му и мен.
Аз нищо не съм направила - всичко е от нея.
Добре, мрази ме. Спах с мъжът и преди много време.
Или е по-добре да кажа "той спа с мен"?
Както и да е.
Шегувам се за това, че с майка му не се обичаме. Не това е проблема.
Това няма да го травматизира. Това вече се е случило, нали?
Нали? Вината е твоя, а обвиняваш мен.
Не.
Знаеш ли, точно обратното. Ако го обърнем на шега, мисля, че ще го преживее по-добре.
Прав си, както винаги. Нека просто да не говорим за това, става ли?
Ничия грешка не е, ако майка му е шантава и отблъскваща пияница.
Недей така!
Повдига ми се от това, че той трябва да е с нея,
но съдиите предполагат, че жените имат майчин инстинкт.
Тя има майчиния инстинкт на Медея.
Коя?
Да, все пак това е гръцката митология.
Пиесата е от Еврипид -
жена, убила двете си деца, за да отмъсти на бившия си съпруг за неговата изневяра.
Това е в общи линия, което и тя прави. Наранява го него, за да нарани теб.
Не, прави живота ми истински ад чрез него.
Това прави, но понякога имаш много крайни изказвания.
Добре, стига си обвинявал мен за всичко, което не е наред между вас с жена ти.
Бившата ми жена! Бивша! От много време насам.
Ако се беше отнесъл по-добре с нея тогава, можеше да не ни мрази толкова много.
Добре, добре - издъних се.
Не всичко е идеално в живота,
както на нас ни се иска.
И сега за тази простотия с Хенри обвиняваш мен?
Каква простотия? За какво говориш?
Ще ти кажа за какво говоря: местенето в Чикаго и отказването ми от моя живот.
Сега каза, че Хенри има нужда от теб. И това как мислиш ме кара да се чувствам?
Отвратително е. Разбра ли?
Как да приема тази работа сега?
Кажи ми, кажи ми. И аз се чувствам виновно. Не, не, не.
Това е твой избор. Не го приемай така, става ли?
Полагането на грижи е в природата на жените.
Кое? - Полагането на грижи.
Полагането на грижи? - Това дори ми е трудно да го кажа.
Аз по принцип се чувствам виновна за всичко. И ми хвърляш този поглед, все едно е вината е моя.
Какъв поглед? - Погледът "забравила си да сложиш научния му проект в раницата".
Знам, че обвиняваш мен. - Не съм казал нищо.
Не, нищо не каза. Нямаше нужда. Да, винаги аз съм виновна.
Да бе, да.
На хладилника в офиса четох
изречение от магнитчетата с думи, което някой беше написал:
"Жените цяла вечност бродят в огромната "градина на саможертвата".
Е, това със сигурност е знак от Господ.
Това изречение е толкова дяволски вярно и е било така в продължение на 10 000 години.
Но достатъчно. Не искам да съм една от тези жени.
Така, както бракът е важен за гейовете. И противозачатъчните за женските права.
Същото е и да се откажа от мечтите си. При всички тези жени, които е трябвало да се откажат от мечтите си.
Няма да го направя! Това е по-голямо от мен, повече от мен.
Браво! Нобеловият комитет да си отбележи!
Чакай за секунда, ще уведомя Швеция.
Тази феминистка угнетеност си е същинска работа на пълен работен ден.
Така си е. - Толкова си изстрадала,
растейки в посредствения Париж.
Агонията в окопите на Сорбоната в след-феминистка ера.
Просто не мога да си представя... - Ти си задник.
Знаеш ли какво, скъпи? Кога ще се местим в Чикаго?
Искам да съм сигурна, че можем да си намерим хубава къща
и че ще мога да ушия завесите и да избера подходящи кувертюри.
И така ли искаш да прекараме вечерта?
Дали така искам да прекараме вечерта?! - Ти започна.
А ти си тази, която не млъкна.
Но ако искаш да говорим за това. Имам предвид наистина да го обсъдим,
бих предпочел да имаме неемоционален, рационален разговор.
Мислиш ли че сме способни на това? Дали е възможно?
Ето пак. Неемоционален, рационален.
Ти винаги играеш ролята на единствения рационален.
А аз съм нерационалната, истерична, хормонално откачена.
Защото съм емоционална.
А ти се облягаш и говориш от голямата ти перспектива.
Което означава, че всичко, което казваш е премерено и правилно.
Не винаги правя каквото и да е.
Светът е прецакан от нерационални мъже със смотани решения.
Политици започващи войни без причина. Корпоративни шефове, които решават да прецакат природата.
Чейни, Ръмсфелд - много рационални мъже.
Чейни, Ръмсфелд, да, добре.
Ако имах решение, такова, което е много рационално...
Къде са те сега?
Добре, значи сме ние срещу окончателното решение.
Добре, да го направим, става ли? Нека те питам:
Мислиш ли, че животът на Хенри би бил по-добър,
ако имаше едно по-принципно присъствие в него от нас двамата?
Хайде пак... - Не.
Не се отказваш. Тогава да го обсъдим. Нека само ти задам един въпрос:
Мислиш ли, че животът на Ханк би бил по-добър
от по-принципно присъствие в наше лице?
Да! Мисля, че би било по-добре ако живееше с нас.
Освен това мисля, че майка му е алкохоличка, отвратителна жена,
която използва момента, докато бяхме в Париж и аз раждах...
и почти умирах, легално да премести Хенри от Ню Йорк.
Майната й. - Добре, съгласен съм с теб.
Добре, но за съжаление не можем да отидем и да го измъкнем от Америка.
Но бихме могли, ако искахме да отидем там.
Сега вече знам, че това ще е голяма крачка.
Но как мислиш - има ли някакъв шанс да бъдеш щастлива в Америка?
Или е извън сферата на възможното? Искам да кажа, можеш ли да си намериш подобна работа там?
Подобна работа? Ти луд ли си? - Не!
Защо все аз съм тая, която трябва да прави компромиси?
Не бъди толкова драматична, става ли? Може би...
Да ти кажа, преместването в Чикаго си е доста драматично.
Не казвам, че трябва да се преместим. Просто искам да го обсъдим.
Можеш ли да си ми приятел за 2 секунди, за да го обсъдим?
Добре, за 2 секунди. - Добре.
Помниш ли когато закъсня с 35 минути да вземеш момичетата от училище?
И толкова се беше притеснила, защото знаеше, че са някъде навън на площадката.
И се чудеше какво ти е станало. Точно така се чувствам аз през цялото време.
Все едно съм се издънил, изоставих го и сега искам да отида и да го прибера.
Винаги ставаш такъв, когато го изпращаш.
Тъжен си и започваш да се бориш.
Той е добре, страшно хлапе е, нали?
Но истината е, че сега той не се нуждае от теб толкова, колкото преди.
Изпусна възможността да си с него всеки ден от детството му.
И може да си поплачеш, но той расте.
Ти си страхотен баща в други аспекти. Добре, разведе се,
както и милион други хора. Мина ли идеално? Не. Но виж,
ако след един месец все още искаш да си напусна работата,
и да се откажа от всичко, към което съм се стремяла през всичките тези години,
просто ме помоли. Но точно сега мнението ми е такова, каквото винаги е било.
Бих се върнала обратно в Америка, ако тази твоя "болна" бивша съпруга ни даде съвместно попечителство.
Иначе само през уикендите си е абсолютна простотия, Джеси.
По-малко от 30 дни на семестър.
И не мисля, че за нас си струва да променяме целия си живот за такъв период от време.
Знам, че си права. - Права? Права?
Видя ли? Аз съм рационалната.
Просто...Ханк е в гадна позиция без да е виновен.
Ханк не е направил нищо, но той е този, който го отнася.
Животът на всички ни е свързан с този на родителите ни.
Ако не беше заради мен, бракът ти щеше да се разпадне заради нещо друго.
Абсолютно. Или което е по-лошо - да беше отгледан
от двама нещастни родители. - Точно така.
Това го прецаках.
Искаш да кажеш, че си сгафил с това, че се премести в Париж, за да си с мен?
Не, нямах това предвид. - Стига! Знаеш, че не това имах предвид.
Казах ти да не го правиш, нали? - Престани!
Аз се отказах от всичко и се преместих за две години в Ню Йорк при теб.
Но имах нужда да съм вкъщи за да родя близначките.
Защото беше усложнено раждане и исках да съм с майка ми, а и ти го искаше също.
Да, добре. Това е единственото нещо, което поисках от теб.
Единственото... и сега ще ме обвиняваш винаги.
Престани! Стига.
Ако не искаш да се върнем в Америка, няма да го направим. Точка.
Просто се опитвам да намеря начин,
с който да съм с по-значимо присъствие в живота му,
и в идеалния случай, бих искал да го направя като семейство.
Като семейство или какво?
Това пък какво означава?
Усещам пасивно-агресивна заплаха във всичко, което казваш.
Или направи това, или ще съжалявам през останалата част на живота ни.
Знаеш ли?
Права ли съм?
Знаеш ли, усещам нещо...
Мисля че проблемът е, че не искаш да имам по-значима работа.
В някаква степен се чувстваш застрашен от това аз да постигна нещо.
Това би отслабило позицията ти във връзката ни.
Позицията ми? В нашата връзка?
Аз преподавам по два предмета на семестър в американско училище, по дяволите.
Ето това е позиция! И то каква!
Не мисля, че е съвпадение, че се чувстваш така
точно когато имам предложение за истински вълунваща работа.
Всичко в цялата тая мисъл е абсолютна глупост и ти го знаеш.
Имам въпрос към теб.
Ако ги нямаше момичетата, щяхме ли дори да сме все още заедно?
Моля?
Ти си откачен кмет на един шантав град.
Знаеш ли, наистина си. Мисля, че трябва да се преместиш в Чикаго.
Мисля, че Хенри има нужда от теб, а аз трябва да остана заради тази работа.
Защо го правиш?
Това е абсурдна идея - сякаш бих оставил теб и момичетата.
Защо правиш всичко толкова трудно?
Джеси, ти си нещастен с мен. Обвиняваш мен за това, че си далеч от сина си.
Това е абсолютно глупав отговор
на нещо, което се опитвам да осмисля.
Слушай, Джеси. Изкарахме последните 6 седмици тук и беше страхотно.
Имаше възможност да пишеш всеки ден и времето беше хубаво.
Но не исках да идвам в Гърция. - Знам.
Нали така? Тук може да има революция всеки момент.
Хората консумират много сирене и зехтин.
И изглеждат щастливи, а на практика говорят колко са ядосани.
И това ме обърква и не знам какво ще стане.
Нека ти кажа какво ще стане - това, което винаги става.
Нищо.
Така е. Знаеш ли какво? Нямам никакво време за себе си.
Имам 10 000 имейла, на които трябва да отговоря, а не съм.
Мислиш ли че аз нямам?
На мен деня ми минава да приготвя вечеря, а ти и синът ти опикавате седалката на тоалетната,
докато разговаряш с приятелчето ти писател.
Дрън-дрън...ти си гений! Дрън-дрън..Не, ти си гений!
И в момента, в който казваме чао на Хенри,
ти предлагаш да си напусна мечтаната работата, защото ти се чувстваш зле?
Не е мечтаната ти работа -
днес следобед дори не беше сигурна, че я искаш. А сега стана мечтаната ти работа.
Чуваш ли се изобщо какво говориш?
Да, това е мечтаната ми работа. Това, че имам съмнения, не значи, че не я искам.
Добре, но защо те е грижа?
Всеки ден отиваш на двучасовата си разходка за размисъл под маслиновите дръвчета.
Сократе, трябва да си взимаш робата.
Само един час е.
Времето между тръгването ти и връщането при нас е два часа.
Аз не мога така.
Теб много те бива да се грижиш за себе си. Аз се грижа за себе си и за всичко останало.
Когато тръгнем нанякъде, ти приготвяш само твоя багаж, а аз всичко останало.
Ти никога не ми позволяваш да опаковам нещата на момичетата!
Защото няма да има никакви обувки, а вместо това ще е пълно с мръсно бельо.
Значи искаш да кажеш, че...
Радвам се, че имаш време да размишляваш над вселената и всички екзистенциални проблеми,
защото аз нямам това време. Едва ми остава време да мисля.
Работя, гледам децата, работя, гледам децата.
Ще изчакаш ли за секунда. Трябва да...
Знаеш ли, единственото време, което ми остава да размишлявам в последно време, е докато сера в офиса.
Започвам да асоциирам мисленето с миризмата на лайна.
Добре казано! Един ден ще го ползвам в някоя книга.
Сигурна съм, че ще го направиш. Това ще е и най-доброто изречение в цялата книга.
И между другото, абсолютно никога повече няма
да използваш мен, или нещо, което аз съм казала или направила
в книгите ти отново. Същото важи и за момичетата.
А: Не се захващай с писател.
Б: Не си в последната ми книга, както и в тая, която пиша в момента.
В: Ще пиша за каквото си поискам!
Както обикновено, животът ни се подрежда както трябва за теб.
Не ми играй с тая глупост за екплоатираната домакиня.
Това не са 50-те.
Съжалявам, че развалям идеалното ти разказче за потисничеството
с истината, но аз съм този, който е вкъщи всеки ден, занимавайки се с глупостите,
защото ти работиш до 18:30. - До 18:00.
Ти оставяш момичетата в училище, а аз ги прибирам и така е честно. Така се разбрахме.
Живеем в Париж, Франция, за Бога! - И ти ми го напомняш всеки ден.
Целият ми живот се върти около теб и ти го знаеш.
Така че съжалявам ако тази лятна почивка не е почивка.
Всичко, което виждам е как се забавляваш в морето и се тъпчеш с гръцка салата.
И не е много показателно за това, как прекарваш живота си в домашно робство.
Знаеш ли какво обичам в мъжете? Те все още вярват в магията.
Малки феи наоколо, които събират чорапите.
Малки феи, които изпразват миялната. Малки феи, които мажат децата с плажно масло.
Малки феи, които приготвят гръцка салата, която ти ядеш като прасе.
Добре, чуй ме, става ли?
Грижиш се страхотно за нас. Наистина.
Имам предвид...грижиш се за децата, грижиш се за приятелите си,
грижиш се за света, нали така? И беше такава и преди да станеш майка.
Сега просто е още повече.
Но...и това ти го казвам от години,
трябва да се справяш малко по-добре с грижите за себе си.
Добре, стига си ме покровителствал.
Аз съм тази, която е вкъщи всеки ден в 18:00, не 18:30. Аз съм надежна.
Ти през целият си живот някога викал ли си детегледачка? Не.
Как се казваше педиатърът им? - Стига си ме изпитвала. Наистина е ужасно отегчително.
Да, добре...но знаеш ли - аз съм вкъщи всяка вечер, правя вечеря,
изкъпвам ги, чета им приказки преди лягане. А ти понякога си там,
а друг път си в университета на някакво събитие, или рекламно пътуване.
Когато се вдъхновиш, продължаваш да пишеш.
И аз понякога се вдъхновявам, знаеше ли?
Искаш да пишеш? Добре, пиши. - Не, но си спомни,
че преди пеех, свирех на китара и пишех песни.
Все още бих желала да го правя, но не стигам до там - няма време.
Добре...първо: Писането не ми е хоби.
Второ, бих искал да успееш да намериш време...
Някак успяваш да намериш време да се оплакваш по 8 часа на ден!
В смисъл...обожавам начина, по който пееш.
Прецаках си целия живот заради начина, по който пееш.
Нали? Ако вземеш една осма от енергията, която използваш
да се държиш гадно, да мрънкаш, и да се тревожиш,
и насочиш тази енергия към свирене на музика, щеше да си същински Джанго Райнхарт.
Добре.
Забрави си обувките.
Мислиш си, че печелиш?
Много малко хора осъзнават какво е за една активна и пламенна жена да има дете.
Някои приятели ми казваха "Ще видиш, ще искаш да ги хвърлиш през прозореца".
Но истината е, че никога не съм искала да ги нараня, но съм си мислила да сложа край на живота си.
Бях толкова объркана, че винаги си далече на някакво пътуване, свързано с представяне на глупава книга.
Или заради попечителството над Хенри и не исках да съм в тежест.
Жена ти си пъхна главата в тостера.
Беше печка. - Не си играй на думи!
Знаеш за какво говоря. Тостер, печка - все тая.
Имаш ли представа колко пъти съм била сама с момичетата и плача, нямайки представа какво да направя.
Дали знаеш вината, която майката изпитва, когато не знае какво да направи?
Дали го разбираш това чувство?
Мисля, че не разбираш.
Знаеш ли какъв е тайният ми страх от всеки мъж?
Дали всичко, което искат от мен е да ме превърнат в покорна домакиня.
Добре... това няма как някога да се случи.
Да ти призная, ще е по-лесно да си навреш главата в тостер,
отколкото някой да те превърне в каквото и да е покорно нещо.
Не мисля, че се възстанових след раждането.
Когато момичетата се родиха, нямах представа какво да правя.
Хората очакват жените да имат инстинкт, който се активира
като на женска маймуна.
Но аз нямах представя как да правя каквото и да било.
Обичам ги толкова много, а правех всичко погрешно.
А ти беше надалече толкова често и звънеше да питаш как е минал денят ми.
Дори не можех да ти кажа, защото се срамувах да съм такава невежа.
Виж, мисля, че се справи добре. - Не, не се справих добре.
Напротив, много сполучливо имитираше, че се справяш добре.
Помня, че единственият начин да ги приспя
беше да влача тая скапана двойна количка надолу по стълбите
и да ги изведа на разходка с часове по средата на нощта
чак до "Пигал" и обратно. Почти ме нападнаха веднъж.
Единствената причина, поради която оня тип се отказа, беше, че изглеждах толкова жалка.
Единственото преимущество на това да си на 35, е че не те изнасилват толкова често.
Чела съм го, истина е. - О, Господи.
Помня веднъж как гледах близначките докато скачаха на батута
и изглеждаха толкова красиви,
а аз бях толкова доволен, че те бяха щастливи.
Една от двете имаше този...обръч,
който използваше като въже за скачане.
Но другата го искаше и започнаха да се бият за него.
Изведнъж, станах свидетел на
цялата дребнавост, ревност и егоизъм.
И си спомням как си мислех: "Добре, това е естественото човешко състояние".
Винаги малко незадоволени, постоянно недоволни.
Искам да кажа...
Виж ни нас. Ето ни в...райската градина.
И не можем да спрем да се караме.
Не мисля, че има само едно естествено човешко състояние.
То се състои от много части.
Имам предвид, ако това виждаш, докато момичетата си играят,
значи си депресиран.
Добре. Може и да съм.
Когато аз ги видя да се борят, виждам красивата енергия
да продължат в живота и да не позволят на никой да ги мачка или да им отнеме това, което искат.
Знаеш ли, харесва ми когато се бият. Дава ми надежда за тях.
Защото виждаш гнева като позитивна емоция.
Накрая винаги нараняваш себе си, децата, мен.
Какво, ти никога не се ядосваш?
Когато се ядосам, не го считам за нещо позитивно.
Знаеш ли какво?
Начинът, по който пишеш в книгите си... Хората идват при мен
и си мислят, че правя любов с някакъв див и еротичен Хенри Милър типаж.
Ха, че ти обичаш да правиш секс точно по този начин. Всеки път.
Когато си го имаш, просто си го имаш...
Цуни-гуни, пипни ме тук и там...
Аз съм човек на простите удоволствия.
Да, много простите.
Щях да ти го кажа малко по-късно.
Исках да ти кажа, че напоследък не си никакъв Хенри Милър. По нито една скала.
Знаеш ли, от тази стая ме побиват тръпки.
Очаквах нещо в стил истинската Гърция.
Това място си е истинско. Всъщност какво правим тук?
Всичко е планирано до детайла. Трябва да си изкараме прекрасно тази вечер.
Да, но...няма никаква спонтанност. Всичко си е отишло от живота ни.
И това е глупаво и не става така. Очевидно.
И проклинам Елени и Стефанос за това,
масаж за двойки?
Какво по дяволите е това? Много мръснишки ми звучи.
Не е задължително да го правим.
Стига де, мястото не е толкова лошо.
Харесвам хотелски стаи.
Мисля, че са секси.
Да, знам че така мислиш.
Господин "Книжен тур".
Господин Радисън Хилтън.
И знам за онзи път, за четенето във Вашингтон.
Когато мобилният ти трябваше да се развали точно онази нощ. Колко удобно!
Закълни се в децата ни, че не си чукал онази жена от книжарницата. Емили.
Закълни ми се, че не си чукал тая Емили.
И не съм ревнива, защото не съм от ревнивия тип.
Но просто искам да знам. Бъди мъж и признай истината!
Давам ти целият си живот. Няма какво повече да ти дам.
Не го давам на никой друг.
Ако търсиш разрешение да ме отстраниш,
няма да ти го дам.
Ясно? Обичам те.
Нямам нищо против това.
Но ако искаш да знаеш, мога да ти дам списък,
с всичко в теб, което ме побърква. Дълъг е колкото списък с пране.
Да, искам да ми го дадеш. - Добре.
Да започнем с номер 1. Номер едно - голяма откачалка си.
Нали? Такава си.
Успех с намирането на някой друг, който да търпи твоите прищявки повече от шест месеца.
Но аз приемам целия "пакет". Откаченото и възхитителното, нали така?
Знам, че няма да се промениш, а не искам и да го правиш. Това се нарича "приемам те такава, каквато си".
Зададох ти въпрос - докато аз бутах двойната количка по стълбите надолу,
и ме изнасилваха в Пигал, ти чукаше ли малкото момиче Емили?
Добре...Дори не знам за каква Емили говориш.
Онази, която пишеше готините имейли за Достоевски.
"О, Джеси. Толкова си прав,
за най-емоционалния пасаж в цялата руска литература."
Ако ме питаш
дали съм отдаден на теб, момичетата и живота, които заедно построихме,
отговорът е отекващо "да".
Значи си я чукал, много ти благодаря.
Някога да съм те питал за времето, когато отиде да посетиш старото си гадже, след като майка му почина? Не.
Искаш ли да знаеш защо? Защото знам, как е устроено френското ти дупенце.
И гарантирам, че най-малкото си му духала. Но също така знам, че ме обичаш
и не ми пречи това, че си сложно човешко същество.
Не искам да водя скучен живот, в който двама човека са притежание един на друг.
В който двама човека са настанени в кутия, създадена от други.
Защото това са куп задушаващи ме простотии.
О, Боже. Добре...
Знаеш ли какво става в момента? Много е просто.
Вече не мисля, че те обичам.
Госпожо? - Не искам да говоря в момента.
Сама ли сте? Чакате ли някой?
Да, сама съм и се радвам, че съм.
Аз съм ядосан човек, който наранява децата си, работата и всички, които обича.
Моя съвет...
Не съм в настроение. Дойдох тук да съм сама.
Виж, наблюдавах те от другия край на кафенето. И не искам да те карам да се чувстваш неудобно,
но си несравнимо най-красивата жена на това място.
Благодаря ти много. - Да, бих искал да ти купя питие
или може би да си поговорим малко.
Да не си тук по работа?
Ясно, значи си имаш приятел.
Вече не.
Съжалявам да го чуя. Говори ли ти се за това?
Не говоря с непознати.
Е, аз не съм непознат.
Срещали сме се преди, лятото на 94-та.
Бъркаш ме с някой друг. - Не.
Дори се влюбихме един в друг. - Сериозно?
Хмм, смътно си спомням някой, който беше сладък и романтичен...
и който ме накара да се чувствам сякаш не съм сама повече. Някой с уважение към човека, който бях аз.
Това бях аз. Аз съм този мъж.
Не мисля така.
Знам нещо за теб, което ти не знаеш.
Така ли? И какво е то?
Нещо важно.
Знам, защото всъщност вече съм преживял тази нощ.
Как така? - Пътувам във времето.
Имам стая в хотела ей там. Дойдох да те спася, както и казах, че ще направя.
Да ме спасиш от какво? - Да те спася от всичките малки глупости.
Не са глупости.
Уверявам те, че мъжът, който смътно си спомняш,
че си срещнала във влака,
всъщност съм аз.
Това си ти? - Да.
Защото не те разпознах.
Изглеждаш ужасно.
Ами, какво да кажа. Тежко е там навън във времето и пространството.
А ти...от друга страна, си дори още по-красива отколкото си спомням.
Глупости.
Джеси, това не е игра.
Ставаш мил, вмъкваш ми се в гащите. И в следващия момент се озовавам в Чикаго.
Не го правиш да изглежда по-добре с игра на свалки.
Не се опитвам да те сваля. Всъщност не ме разбираш правилно.
Не, не...аз съм тук в ролята на пратеник.
Просто изминах целия път от бъдещето.
Аз просто съм с твоето 82-годишно Аз,
която ми даде да ти прочета едно писмо.
И ето ме тук.
Още съм жива на 80?
О, да.
Как е френското ми дупенце? - Готино, много готино.
Не ми пука как изглеждам. - Нека просто кажем, че има и още.
Добре, супер. - Искаш ли да прочета писмото?
Имам ли избор? - Разбира се, ако не те вълнува...
Не, не, не.
Прочети го. - Добре, ето го:
" Скъпа Селин, пиша ти от другата страна на гората.
Това писмо пробужда пламък..." - Добре, спри.
Никога не бих написала "от другата страна на гората". От къде се взе тая гора?
Може ли да продължа, моля? - Добре...
"Изпращам ти този младеж..."
Да, младеж.
Той ще те придружи...
Господ е свидетел, той има много проблеми и през целия си живот
се е борел да е заедно с тези, които обича най-много.
И ужасно съжалява за това.
Но ти си единствената му надежда.
Селин, моят съвет към теб е:
навлизаш в най-добрите години на живота си.
Връщайки се назад във времето,
тези години посредата на живота са съвсем малко по-трудни от времето,
когато беше на 12
и Матю и Венеса танцуваха цяла нощ
на песента на Бии Джийс "How deep is your love".
Това не ми говори нищо. Както и да е.
Селин, всичко ще е наред,
момичетата ще пораснат и ще са пример и икони на феминизма.
Това беше добро!
Да, ами, знаеш ли, сега забелязах, че има и послепис най-долу.
Може ли да прескоча, това е малко отегчително.
Да, давай, прескочи.
Сигурна ли си? - Да!
Добре тогава... Скучни писания...
Ами...да, дрън-дрън, финансови препоръки,
хороскоп. Ок, ето го:
P.S. между другото, най-добрия
секс в живота ми беше една нощ в Южен Пелопонес.
Не го пропускай!
Цялият ми сексуален живот премина на изцяло ново уникално ниво.
Уникално? Супер... - Не зная какво означава.
Виж, Джеси, би ли спрял с тази глупава игра.
Не сме в някоя от историите ти.
Чу ли какво ти казах, когато бяхме в стаята? Чу ли ме?
Да. Чух те.
Затова, че не ме обичаш вече?
Мислех, че не го казваш сериозно, но ако е така...
Ох, зарежи, ти си като малките момиченца и всички останали -
живееш в някаква приказка, нали?
Просто се опитвам да направя нещата по-добри тук.
Казвам ти, че те обичам безрезервно. Казвам ти, че си прекрасна.
Казвам ти, че задника ти изглежда страхотно, когато си на 80 години.
Моля?
Опитвам се да те разсмея. - Добре.
Примирявам се с много от простотиите ти
и ако си мислиш, че съм някакво куче, което винаги се връща, грешиш.
Но ако искаш истинска любов, това е тя.
Това е истинския живот. Не е идеален, но е истински.
И ако не можеш да го видиш, значи си сляпа. Добре, отказвам се.
О, Боже!
А какво за машината на времето?
Какво имаш предвид?
Как работи?
Сложно е.
Трябва ли да се съблека гола за да я управлявам?
Искам да кажа...
Да, наистина... Да, това е истински проблем.
Дрехите не могат да минат през пространствено-времевия континуум.
Леле, толкова си умен.
Господи.
Пространствено-времеви? - Континуум.
Континуум? - Да.
Знаеш ли, понякога си мисля за писмото ти.
Случайно да живеш в Южен Пелопонес?
Та ние сме в Южен Пелопонес.
И мислиш ли, че нощта, за която говореше докато си на 80 е днешната?
Определено беше една страшна нощ, която ни предстоеше.