Máš všechno?
Budeš v letadle hrát hry, nebo si i něco přečteš?
Asi budu i číst.
Když ti pošlu mail, neboj se mi odepsat, dobře?
Nezabije tě, když tátovi napíšeš, jak se máš.
- Dobře. - Můžeme si skypovat.
Dobře.
- Máš ty vědecký výkresy? - Jo, snad mám.
- Moc se ti povedly, vážně. - Díky.
- Počítač máš nabitý? - Jo.
Co budeš dělat, až dorazíš domů?
To nevím.
Tohohle rozhovoru si moc cením,
jen ty tvoje odpovědi jsou... - Co?
Hlavně nepřestávej cvičit na piano, vážně ti to jde.
Nezapomeň, že hudba je pro život důležitá.
Vezmi si tyhle, ty jsi chtěl, ne?
Jo.
Tady máte, díky.
V říjnu bych za tebou přijel.
Abych stihnul tvůj první recitál a možná i fotbalový zápas.
- Mějte se hezky. - Letos asi fotbal hrát nebudu.
To by byla chyba, věř mi.
- Fotbal mi nejde. - Ale jde ti to, vážně.
Zmeškal jsem tréninkový tábor, seděl bych jen na střídačce.
Tak to trenérovi vysvětli.
Že jsi byl za tátou v Evropě.
Hoď to na mě a řekni, že ti na fotbalu záleží.
Jenže mně na něm nezáleží, tati. Už mě moc nezajímá.
Neodsuzuj to hned, promysli si to.
Týmový sporty jsou důležitý.
A jsme tu.
- To letiště se mi líbí. - Je super.
Jo, já vím. Těšíš se na mámu?
- Jo. A na kamarády. - Máš letenku i pas?
Dobře. Určitě zvládneš přestup?
- Jo, už jsem tam letěl. - Tady máš jiný přestup.
Po přistání zůstaň sedět a počkej, až tě někdo vyzvedne a odvede tě.
- To nebude problém. - Dobře, tak fajn.
Páni.
Tak bychom se měli rozloučit, ne?
Pojď ke mně.
Zkusím stihnout ten recitál, dobře?
Vlastně ani nemusíš.
- Jak to myslíš? - Neber to špatně,
ale kvůli recitálu raději nejezdi. - Jak to?
Byl bych radši, kdybys přijel jen tak.
- Chci tě vidět hrát. - Víš, máma tě nesnáší.
Bude naštvaná, když tam budeš a to mi nepomůže.
- Běžte. - Díky.
Stejně bychom na sebe neměli čas.
Nějak to vymyslím, hlavně si z toho nedělej hlavu, jasný?
Víš přece, jak mi chybíš.
- Proč mě pořád tak nenávidí? - To nevím.
Myslím, že Daniela nesnáší víc.
- Jo. - Nějak to vyřeším, nedělej si hlavu.
- Měl bych jít. - Zlepší se to někdy?
- To nevím. - Ale víš, že tě mám rád, viď?
- To je jasný. - Dobře.
- Lepší léto jsem nezažil. - Vážně?
Jo.
Já taky ne. Říkal jsem, že to bude super.
A bylo.
- Mám tě rád, kámo. - Já tebe taky, tati.
Dobře, ruku na to.
Měj se.
- Co se děje? - Hlasovali proti.
Vážně?
Půl roku dohadování, všichni souhlasili, že se to tam hodí.
- Co se stalo? - Na kopci se jim to nelíbí,
prý to kazí výhled. - Já myslel, že je to jistý.
Vždyť to taky bylo jistý. Ale rozmysleli se, teď je po všem.
- Mrzí mě to. - Já už zkrátka nemůžu.
- Vezmu tu práci u Remiho. - Ne, to přece nechceš.
- Proč ne? - Pracovat pro vládu?
Jejich vláda je jiná. Potřebujeme zákony, abychom někam došli.
- Už tak jsi pro ně udělala dost. - Myslím, že nemám jinou možnost.
Nezapomeň, že ho nemáš ráda a pořád si na něj stěžuješ.
Jo, možná je to blbec, ale vyzná se a já budu stejná.
Budu pořádná mrcha.
Ten chlap je chodící ambice.
Promiň, nevěřím mu. Dostal se tak vysoko jen proto,
že mu každý leze do zadku. - On je mi ukradený.
Jak myslíš, budeš tu práci nesnášet.
- Všechna ta politika a kompromisy. - To je mi fuk.
Už jsem se rozhodla. Nebaví mě tlačit balvan na kopec a čekat, kdy spadne.
Tak pomůžeš tlačit ten jeho?
Tuhle práci jsem měla vzít už loni.
Bála jsem se, že to bude moc práce, ale je to skvělá příležitost.
- Dostanu víc peněz, jdu do toho. - Dobře. Jsi si tím jistá?
To víš, že nejsem.
Nevím, co se stane, až odejdu. Francois na mě spoléhá.
Co myslíš ty? Mám to vzít?
Já ti do toho mluvit nechci, jen nerozhoduj impulzivně,
jen proto, že ti něco nevyšlo. - O to přece nejde.
Myslím na to už celé léto, měla bych to udělat.
- Já vím, tak to udělej. - Já to udělám.
Bože, kéž by všechno bylo snazší.
Když odejdu, je to v háji, když ne, tak taky.
- Nic není snadný. - Svět je zvrácenej.
A když konečně máme dovolenou, tak holky onemocní.
A můj bezva syn je tisíce kilometrů daleko.
A láska mého života po sobě neumí uklidit a nesvede se ani oholit.
Tím myslíš koho? Mně asi ne, já jsem pan Pořádník.
Pan Pořádník? Ten se asi roky někde schovává.
A co bys po takové době čekala?
Bože.
Koukni, jak jsou roztomilé. Vypadají jak siamská dvojčata.
Tohle si musím vyfotit.
- Podáš mi to jablko? - Ty vezmeš jídlo vlastnímu dítěti?
- Jo. - Tak dobře.
- Už zhnědlo. - To nevadí.
Elo, tohle je důkaz, že ti tvůj otec krade jídlo.
Jestli budeš bulimička, nebo anorektička,
pamatuj si, že tvoje maminka za to nemůže.
Tohle je rodinné jablko, učím tě, že se máš dělit. Mám tě rád.
To bylo milé. Holky, tuhle dovolenou si budete pamatovat jinak, než my.
To je fakt. Matka si mé dětství taky pamatuje jinak, než já.
Už to nenahrávej, prosím.
Mám tvojí mámu ráda, jsi na ní moc tvrdý.
Protože jsi nezažila ty roky, kdy stála za prd.
Stála za prd... Už jsem ti vyprávěla o své kočce Kleopatře?
Nevím, ale asi by sis to pamatoval.
Když jsem byla malá, měla jsem kočku jménem Kleopatra.
Každé jaro utekla a otěhotněla.
Vždycky porodila dvě koťata.
- Dvě koťata. - Jo, každý rok měla dvě.
Je to zvláštní. A jednou, bylo mi tak 30,
jsem obědvala s tátou a vzpomínala na Kleopatru.
A on mi říkal, že nejhorší, co musel dělat,
bylo zabíjet ta koťátka. A já byla v šoku.
Ukázalo se, dobře poslouchej,
že někdy porodila i sedm koťat.
Ale on jich pět vzal a udusil je v pytlíku.
- To je hrůza. - A táta mi řekl,
že zapomněl, že mi o tomhle s mámou lhali.
- Jak vybíral, která zabít? - Ptala jsem se ho, jak je vybíral.
A on začal brečet. Chudák táta.
Slíbili jsme, že zastavíme, holky chtěly vidět ruiny.
- Ne, je pozdě. - Taky to chci vidět.
Museli bychom je budit.
Zastavíme, až pojedeme zpátky na letiště.
- Ale nezastavíme. - Ne, asi ne.
Mějte se, ruiny, stejně nikoho nezajímáte.
Všechny jsou stejné.
Bože, jsme hrozní. Měli jsme zastavit.
- O nic nejde. - Je to kultura, vrať se.
Musíme těm dětem formovat charakter, tohle je cenná lekce.
Nesmíš zaspat, jinak nevyhraješ.
A až budou holky po 10leté závislosti na drogách na léčení,
budou vyprávět, jak nechtěly spát,
protože táta jim říkal, že kdo zaspí, nevyhraje. Bude to tvoje chyba.
- Jsme hrozní rodiče. - Já vím.
- Hank si to asi myslí. - Proč? Je naštvaný?
Ne, prý to bylo nejlepší léto, jaké zažil.
Tak to je bezva. Nedělala bych si s ním starosti.
Mluvili jsme spolu a víš, co ho trápí nejvíc?
- Co? - Uhry a holky.
- Jablko nepadá daleko od stromu. - Já takový nejsem.
Prosím tě, na nic jiného nemyslíš.
- Než na co? - Než na ženský.
Já si nestěžuju, dost se mi věnuješ.
- Ale pořád okukuješ jiné. - Já nikoho neokukuju.
Neokukuju, já se s nimi miluju pohledem.
No páni, tenhle Španěl se mi líbí. Nebo je to Řek?
Nevím, kde jsem vyrostl, ale jsem řádně zarostlej.
Víš, já si myslím, že Henry...
- Co? - S tou malou Melinou...
Jako že se zamiloval?
Ty nevíš? Proč by říkal, že to bylo to nejlepší léto?
- Protože si to se mnou užil? - No jasně.
A myslíš, že si třeba dali pusu?
Jo, dali si pusu. Je to tajemství, ale řekl mi to.
- Políbili se. - Co říkal?
- Neměla bych ti to říkat. - Dělej.
Ptal se mě, jak se líbat.
- Jestli s jazykem, nebo bez. - Vážně?
Byl nervózní, celý se červenal, byl roztomilý.
Páni, takže on a Melina.
- Jo. - Jak to dopadne příště?
Nevím, asi se spřátelí na Facebooku.
A teď spolu zůstanou až do smrti.
To je tak ubohý. Někdy jsi říkám, co jsi zač.
12letá holka?
Pamatuješ si vůbec svojí první lásku?
Jo, byla jsi to ty.
- Jako bys byl ve 23 panic. - Řekla jsi první láska, ne první sex.
Dobře, takže jsem první, do které ses zamiloval?
- Tomu nevěřím. - Věř, s tebou to prvně bylo jiné.
Byl jsem tvoje první láska?
- Jistě, že ne. - Bezva, já myslel, že jo.
- Nech toho, je to hloupý. - Klid, já to přežiju.
- No tak, kolik ti je? - 41. A miloval jsem jen tebe.
Ty jsi ale divadelník.
A počkej, až uvidíš tu mojí rekvizitu.
Zbyl na mě americký puberťák.
Nemůžu tomu uvěřit. Musíme to všechno dělat?
Co? Jo tohle. Pro Patricka to moc znamená.
Určitě už všechno připravuje a dětem se to bude líbit.
- Bude to legrace. - Chtěla jsem ti to říct později,
nechce se mi... Ahoj, zlato.
No? Dobře, dobře.
To nevadí. Zavolej mi z Londýna. Pěkný let, měj se.
Musel před startem vypnout telefon. Měl mi zavolat z letadla.
Co je?
- Co se děje? - Já nevím.
Asi už to nezvládnu.
Co?
Každý léto, každý Vánoce. Je to děs.
- Chápu, je to nepříjemné. - Je to divný,
jako bych ho posílal někam na internát, nebo tak.
Nevím, asi potřebuju líp vycházet s jeho mámou.
Já vím, jako bys ho posílal do nepřátelské zóny.
Tentokrát mě to vážně zasáhlo. Nastupuje na střední,
za 4 roky bude žít po svém.
Ale to je přece dobře.
Je to těžké období, měl bych tam pro něj být.
Je to teď, nebo nikdy.
Jak to myslíš?
Asi jsem doufal, že někdy bude bydlet s námi.
Ale čas utíká tak rychle, najednou je na střední.
Začíná koukat po holkách, za chvíli půjde na vysokou.
Máš pravdu, už je čas. Vážně bys to jeho máme měl říct,
zeptat se jí, jestli může žít u nás. Líbilo by se mu to.
To se nikdy nestane.
Neustoupí ani o krok, pokud ji k tomu nenutí zákon.
- Chceš zavolat právníkovi? - Ne, nemám ho rád. Je děsnej.
- Nemám jí zavolat já? - Ne, prosím, už nikdy.
Vždyť ten kluk neumí ani hodit míček.
Ale umí.
- Hází ho loktem, vypadá jak holka. - To není tvoje chyba.
Ale je to moje chyba. To by ho měl naučit táta.
- On ani nemá rád baseball. - Je to jen příklad, metafora všeho.
Bude mu 14, potřebuje svýho tátu.
Já se do Chicaga stěhovat nebudu.
O to jsem se přece neprosil. Jen přemýšlím nahlas.
Slíbil jsem si, že to nikdy dělat nebudu a podívej, dělám to.
Jsi skvělý otec. Váš vztah se mu líbí, rád dostává tvoje dopisy.
- Vždyť je ani nečte. - Ale to víš, že je čte.
Jen vím, že tyhle roky nechci zameškat.
- Bože můj. - Co?
Tohle je konec.
O čem to mluvíš?
- Tak začínají rozchody. - Bože.
Tys nás teď prostě odepsala.
Ne, jen si chci pamatovat tenhle den. Stala se z tebe tikající bomba,
která nás zničí. Tak to je. - Zaprvé, neříká se tikající bomba,
ale časovaná. Musíš ji nastavit. - Tak fajn, je tam časovač.
Tak či tak, už tiká. A tak to bývá.
Jsi nešťastný, omezovaný, všechno to vře a přijde rozchod.
- Fajn, chceš abych mlčel. Chápu to. - Ne. Tak to vůbec není.
Vlastně mě překvapuje, že to vydrželo tak dlouho.
- Jen do mě. - Chvíli jsme šli spolu,
ale teď se naše cesty rozdělují.
Věř mi, takhle to chodí, už jsem to zažila.
- Děláš si legraci, ne? - Ne.
Dělám si legraci a nedělám.
Chápeš? Tohle je prostě ono.
Kdy uvidíme ty ruiny?
Měli tam zavřeno.
Zlatíčko, podíváme se tam, až pojedeme zpátky na letiště.
- Dobře? Jo. - Přesně, vyrazíme brzy.
- Kde je moje jablíčko? - Ty ho nemáš? Musela jsi ho dojíst.
Že jo?
- Dej mi ten seznam. - Já ho nemám.
Máš ho v peněžence. Uvidíš, že tam je.
Dobře, já jsem generál.
Já jsem generál, dobře?
- Vojíne, vy na nic nesahejte. - Rozumím.
Kdo je se mnou?
Ta červená.
Dobře, tady je paprika.
Vlastně jsem četl obě. První je "Tenkrát" a druhá je "Teď".
- První je "Teď", druhá "Tenkrát". - Jo.
Je to rodinný vtípek, že teď jsme spolu a tenkrát to vydělalo na byt.
Pro Celine musí být zvláštní, že o ní píšeš.
- Myslím, že už si zvykla. - Ta druhá knížka je sexy.
Když mu uletí letadlo, zatáhnou závěsy a milují se celé dny,
jako by měl skončit svět. Páni. To se fakt stalo?
Stalo, že jo?
Četl jsi Jesseho 3. knížku? Je lepší, než ty dvě první.
Rozhodně jsem na ní pracoval nejdýl.
Tu jsem nečetl. Manželka mi jí dala, ale je na mě moc dlouhá.
Už ten název je hrůza.
"Dočasní členové souboru dlouhé, ale vzácné produkce hry zvané Pomíjivost"
Přesně o tom mluvím.
Nejsi jediný, kdo má takový názor.
Je to lepší kniha, mnohem ambicióznější.
- Co říkal? - Prý se mu líbí všechny ty knížky.
Tak nějak.
Líbí se mi tu, je tu nádherně. Ta rajčata dokonce voní.
- Voní tak krásně. - Patrick je na ně moc hrdý.
Je to hloupost, ale před odjezdem jsem z téhle návštěvy měla strach.
A teď se mi nechce zpátky.
- Proč jsi měla strach? - To mě také zajímá.
Řecko má za sebou roky tragédií, bála jsem se, že se něco stane.
- Třeba že ti někdo sežere děti. - Přesně tak.
Celou dobu tu promýšlím svou novou knihu. O skupině lidí,
co mají mozkové abnormality.
Ta kniha by popisovala jeden den života každého z nich.
Třeba jedna stará dáma by neustále zažívala deja vu.
Každý nový zážitek by jí přišel povědomý.
Mohla by tu s námi mluvit a vypadat normálně.
Ale v hlavě by si pořád říkala, že tohle už jsme říkali.
Že jsme tu den předtím měli stejný rozhovor.
- Takže je to deja vu. - Ale má ho pořád.
O to právě jde. Úplně všechno,
snídaně, noviny, film, jí připadá, jako prožitá věc.
- Taková nemoc existuje? - Jo, přetrvávající deja...
Existuje to, ale neumím to vyslovit.
Pak mám dvě osoby s abnormalitou kolem rozeznávání obličejů.
Chlapa, který 20 let nepoznává vlastní ženu.
Když se dívá do zrcadla, necítí žádné spojení s mužem v odrazu.
Ta druhá osoba to má naopak. Panička v domácnosti,
která si pamatuje každý obličej, který kdy viděla.
Žije ve velkém městě, ale pro ni je to vesnice.
Potká člověka na ulici a říká si: "To je taxikář, co mě vezl před 3 lety."
Nebo potká na ulici dámu a dojde jí,
že loni seděla v metru dvě sedačky od ní.
Takže se cítí spojená s každým, koho kdy viděla.
Já jsem jako ten chlap, většinou necítím spojení s ničím.
Achilleasi, Anno, jak se máte?
Koukněte na něj, právě prožívá to nejhezčí léto.
Takže jsi mluvil o těch třech postavách.
Nebudou tam jen tři, bude jich tam víc.
Teď dělám kapitolu, kde bude Řek jménem Achilleas.
- Já? - Jmenuje se po tobě.
A ten nikdy nemůže přestat přemýšlet nad koncem.
Podívá se na moře a ví, že jednou bude vyschlé a plné odpadu.
- To zní trochu nafoukaně. - Nebude to nafoukaný, bude to sranda.
Třeba vezme knížku a myslí na to, kdo ji bude číst jako poslední.
- A to je sranda? - Někdy takhle přemýšlím.
Takže ho nezajímají kozy, auta, chlast, nic.
- Pořád myslí na smrt. - Ani ne tak na smrt.
Spíš na přeměnu, přemýšlí nad vzdálenou budoucností.
- Dobře. - Byla by to dobrá novela.
Ale měl bys tam přidat starouše, jako jsem já,
který si nepamatuje, co měl k snídani, ale pořád má v hlavě píseň,
která hrála, když Sheila Campbellová tancovala nahoře bez a jemu bylo 14.
- To by šlo. - Takže jsou ztracení v čase?
Kde je nějaká spojitost? Nebude tam nějaký sex?
Nejsou ztracení v čase, spíš ve vnímání.
O to jde. Napadlo mě, že bych to založil na filmu.
Každá postava by měla něco společného s filmem "V přístavu".
Viděl jsi to?
- Jo, ten film s Brandem. - Jo. Takže v první kapitole
jsme na prvním promítání v roce 1954.
Stará dáma s věčným deja vu na to promítání přijde.
Ale celou dobu si říká, že už ten film musela vidět.
V další kapitole je rok 1979, jsme na filmové škole v Paříži.
Pak jsme na festivalu Kazanových filmů v Mnichově, rok 1993.
Ale to je čas, proč říkáš, že to není o čase?
Je to čas, ale jde tam o vnímání.
- Tobě se to nelíbí. - Podle mě to bude dlouhý.
Mně se to líbí. Jeho neposlouchej, vždyť vyrábí kola.
Pošli mi to.
Pošlu.
Ve Francii plníme rajčata rajčaty a papriky paprikami.
My tady používáme všechno možné, aby to mělo spoustu chutí.
Nedávej tam té náplně moc, protože v troubě nabude
a to pak není hezké. - Děláš to dobře, Celine.
A hlavně neposlouchej Stefana.
Protože tohle nikdy nevařil. Vlastně ani nic jiného.
Vy se hádáte s nožem v ruce?
Přestaňte se hádat s těmi noži.
My se nehádáme, my se domlouváme.
- Přesně. - Vy tomu říkáte domlouvání?
To je náš systém.
Takže jste našli systém, který funguje?
Já tomu říkám vztah, ale systém zní dobře.
- Je to pěkné. - Ani ne.
Ten systém jsme měli taky.
Neplavte moc daleko!
Nechci, aby tahle večeře, aniž bych všem poděkoval.
Hlavně tobě, Patriku. Netušili jsme, jakých bude těch 6 týdnů tady.
Najednou přišla pozvánka na jih Peloponésu v Řecku,
do domu skvělého spisovatele. Jistě, proč ne?
A před odletem mi Hank řekl, že prožil to nejhezčí léto.
A já musím říct to samé. Díky, Patricku.
A ne jen za to, co jsi udělal pro mě a mou rodinu, díky za všechno.
Moc vám děkuju. Když jsem tě uviděl na letišti,
napadlo mě, že není možné, aby takhle oblečený člověk byl spisovatel.
Ale myslím, že teď znám tvoje tajemství.
Za poslední dekádu se objevili dobří spisovatelé,
ale žádný neměl partnerku zajímavější, než byl on sám.
Já ti to říkala.
Moc rádi jsme tu měli vás i vaše energické dcerky.
A jsme rád, že jste mohli poznat mou kamarádku Natalii,
jejíž manžel Elias byl pro mě jako bratr.
- Upřímnou soustrast. - Ne, ne, to není nutné.
Díky, dědo, že jsi letos přizval mě i Annu.
Měl jsem tu dřít jako mezek,
ale když je tu Anna, můžu si užívat s dospěláky.
Vítej u stolu dospěláků.
- Jak dlouho jste spolu? - Od loňského léta.
Seznámili jsme se před rokem, těsně před mým návratem do Athén.
Na rozlučkové oslavě s divadlem. Hrála jsem v Shakespearovi.
- Koho jsi hrála? - Perditu. V Zimní pohádce.
A byla fantastická. Pamatuješ, Patricku?
Perdita. Když tančíš, přeju si, abys nikdy nedělala nic jiného.
Hrála jsi nejlíp ze všech.
Lidé o tom představení pořád mluví.
Ale ta oslava potom byla lepší. Tak jsme se poznali.
- Přijel jsem na staré motorce. - Bezva.
Celou noc jsme se projížděli a pak měla jet zpátky do divadla.
Aby si vzala věci. Už svítalo.
Nikdy na to nezapomenu. Bylo to venku
a sedadla pro 12 tisíc lidí byla prázdná.
A ona si sedla do zadní řady.
Tak jsem vylezl na jeviště
a šeptal jsem jí. - Byla tam skvělá akustika.
Viděla jsem, jak se mu hýbe pusa
a o 3 vteřiny později jsem slyšela jeho hlas.
A co říkal?
- No dobře. - To je soukromé.
A za pár dní musela zpátky do Paříže.
- Jak jste komunikovali? - Po Skypu. Skoro každý den.
A když se nevidíme, každý položíme laptop na polštář
a spíme spolu.
To je novodobá romantika.
Když se vzbudím, obrazovka je obvykle zamrzlá.
A Annin obličej vypadá většinou dost legračně.
Můžu se na něco zeptat, prosím? Když skypujete,
odvážete se někdy trochu?
- Bože, ty jsi vulgární. - Nejsem vulgární,
jsem amatérský antropolog a zajímá mě virtuální svět.
- Já nevěděla, že jsi antropolog. - A zkoumám sex blízké budoucnosti.
Dobře? A teď si nevymýšlím,
brzo si budeme dávat jen nějakou přípojku na genitálie.
A budete mít virtuální styk s kýmkoliv.
Naprogramujete si, jaký ten druhý má být.
Jen si napíšete, o co máte zájem.
To by se mi možná líbilo.
No a proč ne?
Čím dál víc zážitků se odehraje ve virtuálním světě.
Jo, přesně tak. Ty jsi spisovatel,
jaké to bude, až počítač napíše lepší knihu, než člověk?
- To se nikdy nestane. - Spíš čekáme, kdy se to stane.
Asi se budu cítit jako Kasparov,
ten co hrál šachy, když ho porazil počítač.
- Big Blue. - Přesně, nikdo by to nečekal.
Strojům chybí lidský instinkt.
A teď se jim nevyrovnáme.
Viděla jsem dokument, kde experimentovali s laboratorní krysou.
Měla na sobě elektrody a mohla stisknout knoflík,
který jí přivodil orgasmus.
A pak se vědci v podstatě smáli té patetické myši,
která začala ignorovat hlad, žízeň a všechno ostatní.
Nakonec prostě umřela. To je podle mě budoucnost lidstva.
Víte, jak to myslím?
- A umřeme. - No, možná ano,
ale každá generace věří, že uvidí konec světa.
- Já mám pocit, že ho prožívám. - Dobře, Patricku, mám otázku.
Spousta lidí si myslí, že jsme posedlí potěšením.
Porno, materialismus, odevzdání se technologiím,
zatímco jsou počítače čím dál vnímavější.
Zajímá mě, kde se tohle sebeuvědomění vzalo.
To je napsáno v Apollově chrámu v Delphách.
"Gnothi seauton", což znamená "Poznej sám sebe".
Ale na 99% procent už jednáme automaticky. Naše osobnost,
nebo to, co tak vnímáme, je jen drobný proces v mozku.
Ostatní procesy jsou automatické, tak co technologii odevzdáváme?
Jestli je sebeuvědomění tak nicotné, proč se o něm tolik mluví?
To je jako můj penis. Není velký, je to malá součást mě,
ale vyžaduje spoustu pozornosti. - To i ten jeho.
- A jste se poznali vy dva? - Ty to nevíš?
- Ne. - Přečti si Jesseho knížky.
Hlavně jestli tě zajímá, jaká jsem v posteli.
- To se dozvíš hned. - No promiň, Stephano.
- Co je psáno... - Jistě.
Potkali jsme se před 18 lety, tak trochu jsme se zamilovali,
jen trochu, a pak jsme se přestali vídat.
- Po letech jsme se náhodou potkali. - Ne, nebylo to náhodou.
Napsal knížku o našem setkání, já ji četla a hledala jsem ho.
- To je dost romantické. - Vlastně ani ne.
- Byl ženatý, měl dítě. - To jsou detaily.
- Byla to hrůza. - Nebyla, bylo to nevyhnutelný.
A z našeho prvního sexu bez kondomu máme dvojčata.
To je prostě celý on, nerada to říkám.
- To nevadí, ne? Holky jsou krásné. - Jsou roztomilé.
Dobře, má to pár výhod.
Anno, poradím ti, jak si udržet muže.
Musíš je nechat vyhrát všechny ty malé hry.
Když jsme ho poznala, hráli jsme pinball a já vyhrávala.
Tohle je odporná lež.
Tak jsem na poslední chvíli schválně prohrála.
- Neměla šanci mě porazit. - Chlapům to zvedá sebevědomí.
Nenechat ho vyhrát, nespal by se mnou.
Nerada to říkám, ale neměl by šanci.
A pořád by snil o nějaké slepici.
Slepice, to je můj nejvyšší cíl.
Takže...
Ano?
Ty jsi spisovatel?
Ano, to jsem.
Jako že píšeš knížky?
No, pár jsem jich napsal.
Páni, nikdy jsem se spisovatelem nemluvila.
- Vážně ně? - Musíš být fakt chytrej.
Já, když jsem unavená, nemůžu napsat ani svoje jméno.
Jaké knížky máš ráda?
Mám ráda příběhy, které něco znamenají, zamilované knížky.
- Jistě. - Četla jsem jednu knížku,
Romeo a... - Julie.
- Jo. Ty to znáš? - Moc dobrá knížka.
Vlastně je to hra. Není to kniha.
Já myslela, že je to kniha napsaná podle filmu.
- Ne, je to hra. - Dobře, tak hra, páni.
Vlastně jsem to nečetla celé, musím stíhat číst časopisy,
abych věděla, co se děje.
- To je důležité. - Jsi vážně moc chytrej.
A vsadím se, že máš velký penis.
- Proč mě ta ženská tak přitahuje? - Tak vidíte.
To je na našem vztahu legrační. Ale méně vtipné je,
že když jsme dnes odvezli Henryho,
řekl mi, že ačkoliv mám nabídku na skvělou práci,
mám se stěhovat do Chicaga. - To jsem neřekl.
Ale řekl. Abychom mohli každý druhý víkend hlídat dítě jeho exmanželky.
Nechte toho. Musí být těžké loučit se s Hankem.
- Jistě. - Je to skvělý kluk.
Jo a je to nejlepší protihráč na šachy.
Až se se Stefanem rozejdeme, dítě svěří do péče mně.
To je dobře, protože s mou 20letou přítelkyní budeme mít spoustu práce.
- Já ho miluju. - A já miluju tebe.
Mám jeden příběh, který můj manžel miluje.
Dozvíte se vše potřebné o mužích a ženách.
Připraveni?
Máma byla zdravotní sestra a byla u lidí, co se probouzeli z kómatu.
- Jo, tenhle příběh. - Jen poslouchej, je to zajímavé.
Takže jim říkala:
Ahoj, já jsem Catherina, probouzíte se z kómatu.
Přežil jste ošklivou autonehodu,
ale budete v pořádku.
Všechno bude dobré. Takové věci říkala.
Vyprávěla mi, že každá žena
se hned ptala na ostatní. Co moje děti?
Co můj manžel? Zranil se někdo další?
Každý muž, bez výjimky,
když se probudil z kómatu,
se podíval na svého ptáka.
No musíš se ujistit, jestli tam pořád je. Prostě musíš.
- Jestli mu nic není. - No jistě.
A až potom se začali ptát na svoje děti,
nebo jestli někdo umřel.
- Prostě na to důležité. - Vidíte, penis na prvním místě.
Penis, penis!
Tak mi jako ženy vysvětlete,
proč každá žena ztrácí čas s tím, že se snaží muže předělat?
Přesně tak. Je to biologie, nechte to být.
Ty umíš všechno tak skvěle překroutit.
Ne, to je jako byste byly naštvané na žábu, že je zelená.
- Tak vidíte. - Když tohle poslouchám,
zajímá mě, jestli možnost lásky až za hrob pořád platí.
Přece víme, že jednou se stejně rozejdeme.
- Rozhodně. - Jsou vaši pořád spolu?
- Nejsou. - A tvoji rodiče?
- Jsou, ale radši by se rozvedli. - Jo takhle.
Myslím, že kdyby měli víc peněz, tak spolu nejsou.
Bože, vy jste tak praktičtí. Narodila jsem se do špatné generace.
Prababička na smrtelné posteli napsala rodině 26stránkový dopis.
Tři stránky popisovala kostým z jednoho představení
a jen jeden odstavec byl o manželovi. - Taky byla herečka?
Ne, byla...
Švadlena.
A měla spoustu skvělých přátel.
S mým pradědečkem zmínila tři události.
Jak šel do války, jak se stěhovali za jeho prací a jak zemřel.
Člověk by se neměl upínat na romantický vztah.
Nejvíc štěstí jí přinesli přátelé a práce.
S tím můžu jen souhlasit. Také se mi to nelíbí.
Je tady představa té spřízněné duše,
někoho, kdo nás bude doplňovat a chránit.
Stefano nastavil laťku hodně nízko.
Vím, že neuspokojí moje potřeby.
- Rozhodně ne. - Co babička? Byla to spřízněná duše?
Bylo by to hezké, ale tvoje babička byla moc racionální.
Starala se sama o sebe a chtěla, abych to dělal stejně.
- Vycházeli jsme si na půl cesty. - To zní ideálně.
- Je to ideální. - Ale jak vidíte, ona tu dnes není.
Nikdy jsme nebyli jedna duše, raději dvě.
To je hezké.
Mám pocit, jako by se mě můj muž snažil kolonizovat.
Já tě kolonizuju?
Jo, ale já tebe taky, drahoušku.
Ale nakonec tolik nezáleží na lásce jedné osoby,
záleží na lásce k životu. - To je dobře, se životem si poradím.
Ale tady Ariadne, všichni známe ten tragický příběh,
podle knihy udělala z muže maniaka.
Zeptej se na ten hotel.
Kdybychom se nedostali do toho hotelu, vrátí vám peníze?
- Nic nám nevrátí. - Chcete se z toho vyvlíknout?
- Vy tam půjdete. - Je to krásný dárek,
ale jsem ve stresu ze všech těch příprav.
Už jsme se dohodli. My pohlídáme děti a vy si to užijete.
My na holky dohlédneme. K hotelu to bude skvělá procházka.
Nebudete toho litovat. Urazíte nás, když tam nepůjdete.
- Dobře. Děkujeme. - Půjdete tam.
Když si vzpomenu na svého muže,
chybí mi, jak vedle mě v noci spal.
Někdy mě objal kolem hrudníku
a já se nemohla pohnout. Dokonce jsem zadržovala dech.
Ale cítila jsem se v bezpečí.
A kompletní.
Chybí mi, jak si pískal, když šel ulicí.
Když něco dělám, přemýšlím, co by řekl.
Jako: Je zima, vezmi si šálu.
Ale poslední dobou zapomínám na maličkosti.
Jako by všechno bledlo. Začínám na něj zapomínat.
Je to jako bych ho znovu ztrácela.
Proto si někdy zkouším vzpomenout na každý detail jeho tváře.
Přesnou barvu jeho očí, jeho rty, jeho zuby.
Texturu jeho kůže. Nebo jeho vlasy.
Všechno to odešlo s ním.
A někdy, ne vždycky, ale někdy ho skoro vidím.
Jako by mlha zmizela a já ho vidím, skoro bych se ho mohla dotknout.
Ale pak se ozve realita.
A on znovu zmizí.
Dlouho jsem si ho představovala každé ráno, když nesvítilo slunce.
Protože při jasném slunci vždycky zmizí.
Vždy se objeví a znovu zmizí. Právě jako východ nebo západ slunce.
Jako všechno, co trvá jen chvíli.
Jako náš život.
Objevíme se a zase zmizíme.
Pro někoho jsme velmi důležití, přitom jen procházíme.
Na procházení.
Pak uvidí svůj odraz v okně
a uvědomí si, že už není 9letý kluk.
Najednou je to stařec, má vousy a vodnaté oči.
To je smutné. Myslela jsem, že mi řekneš o tom chlapovi,
co má imaginárního přítele. - Který?
Jak se ten přítel znovu objeví, když je mu padesát.
- Ten o Peterovi. Ten se ti líbí? - Jo, ten je legrační.
Pamatuješ ten dopis, cos mi dal přečíst,
který si ve 20 napsal svému 40letému já?
První věta je: Milý 40letý Jesse, snad nejsi rozvedený.
To si nepamatuju, myslela jsem to ostatní.
Jsi pořád stejný. Myslíme se, že se vyvíjíme,
ale zase tolik se neměníme. - Víš, v čem jsem se změnil nejvíc?
Když jsem byl mladší, chtěl jsem zrychli čas.
- Proč? - Abych mohl být sám, bez rodičů.
Nemuset do školy a tak. Chtěl jsem usnout a vzbudit se dospělý.
A teď mám pocit, že se to stalo a chci všechno zpomalit.
Je to zvláštní, pořád mám takový pocit,
že můj život je buď vzpomínka, nebo sen.
Já vím, vždycky sis to myslela.
Taky si někdy říkám, jestli je tohle vážně můj život.
- Je. - Já vím.
Každý rok si připadám pokornější a ohromenější,
že je tolik věcí, které nikdy nepochopím.
- Pořád ti říkám, že nic nevíš. - Já vím, teprve se učím.
Nevědět není tak hrozné.
Důležité je hledat a hladovět po vědění.
To je pravda, jen kdyby to bylo snazší.
- Jak to myslíš? - Udržet si tu vášeň bývalo snazší.
Když jsme já i moji přátelé spisovatelé byli mladší,
měli jsme pocit, že děláme něco důležitého, byla to naše chvíle.
Ale byli jste banda nafoukaných kreténů, ne?
Ne. No, možná.
Jde mi o tu energii, kreativitu a ambice, které lidé mají.
Člověk podle mě musí být trochu mimo, aby si udržel motivaci.
Mladí muži mají pořád potřebu se porovnávat.
Mají hodnoty, podle kterých se posuzují.
- Ty to děláš pořád. - Dělám co?
- Rimbaud napsal tohle v 17, FSF ve 30. - A Balzac psal knihy před snídaní.
- A já nedělám nic. - Ženy takhle nepřemýšlí.
- Myslíš? - Nemáme toho tolik k porovnání.
O spoustě žen, které něco dokázaly, slyšíš, až když je jim padesát.
Protože dřív jen těžko dosáhly uznání.
30 let se jen tak plácají, nebo vychovávají děti, než si splní sen.
Ale víš ty co? Je to osvobozující.
Nemusíme se celý život srovnávat s M. L. Kingem, Gándhím, Tolstým.
A co Johanka z Arku? V pubertě zachránila Francii.
Kdo chce být Johanka z Arku? Zapomeň na Francii, upálili jí jako pannu.
Po takovém úspěchu vážně netoužím.
- Bože můj. - Co? - Ale nic.
- Co? - Tohle je divný.
- Co myslíš? - Tohle. Nás.
Procházíme se a mluvíme o něčem jiném, než rozvrhu, jídle a práci.
Kdy jsme tohle dělali naposled?
Slyšíš to, co já?
- Moře? - Ne.
Co? Aha, žádné malé krůčky.
Žádné rozbité věci, žádné uklízení, žádné pošťuchování.
Jo. Tak kdy to bylo naposled?
- Kdy jsme neměli žádné povinnosti? - Jo.
Pamatuješ na Lucemburské zahrady?
Nakopal jsem ti zadek v ping pongu.
Gratuluju, porazil jsi ženskou, co čekala dvojčata.
- Jsi to ale džentlmen. - Lepší než s ní prohrát.
Bože můj.
Myslím, že nejlepší je doba mezi odchodem od rodičů
a narozením dětí. Tehdy je tvůj život jen tvůj.
Prožil jsem takhle asi 10 let.
Bylo to skvělé období, den, týden, rok, všechno splývalo.
Já jsem si čas uvědomovala. Díky práci, klukům a tak.
A posledních 7 let umím popsat do detailu, právě díky holkám.
- Jasně, chápu. - Máš to taky tak?
Jo, čas je teď uspořádanější.
Vážně? Jsem jen překvapená, že to máš stejně.
Rychlý test.
Srpen 2009.
Tak dělej, je to rychlovka. Co se dělo?
V srpnu 2009 jsme byli na dovolené s tvými rodiči,
Nina dostala neštovice a Ella chvíli po ní.
- Jsem ohromená. - Vysloužil jsem si hvězdičku?
Možná.
- Můžu se na něco zeptat? - Jasně.
Kdybychom se ve vlaku poznali až dnes, líbila bych se ti?
- Samozřejmě. - Vážně, tak jak vypadám teď.
Dal by ses se mnou do řeči? Chtěl bys, abych vystoupila s tebou?
Je to teoretická otázka. Jaký bych žil život?
- Nebylo by to podvádění? - Proč nemůžeš říct "ano"?
- Řekl jsem "samozřejmě". - Pokazíš i tu trochu romantiky.
Dobře, kdybych tě dnes viděl ve vlaku, zadíval bych se na tebe,
šel bych přímo k tobě a řekl: Ahoj, krásko.
Mám na tebe chuť jak kozel Billy na svý stádečko.
Přestaň, to je nechutný. Kozel Billy?
Pravda je, že testem jsi neprošel.
A taky je pravda, že bys mě ve vlaku nebalil,
ani by sis mě nevšiml. Jsem mamina s velkým zadkem,
která plešatí. - Dobře. Ty plešatíš?
- Jo, to jsem já. - Tys chtěla, abych neprošel.
- To je pravda. - Je to tvoje chyba.
Ale fakt je, plešounko, že tenkrát jsem prošel.
Sbalil jsem tě ve vlaku a bylo to to nejlepší, co jsem kdy udělal.
Vážně? Támhle máš kozu.
Tohle ani nebyla správná otázka.
Správnou otázkou je, kdybych ti řekl, ať se mnou vystoupíš,
vystoupila bys? - To víš, že ne,
někdo by na mě čekal. - Vidíš?
A 41letý nadržený kozel?
To je úchylný. Mám z tebe strach.
- Nemůžu uvěřit, že je mi 41. - Já taky ne, tolik jsi zestárnul.
Nenapadlo by mě, že budu spát s někým nad 40.
Vlastně jsi nejstarší, s kým jsem kdy spala.
- To je něco. - Je to tak.
- Ale kouřila jsi staršího. - Co?
- Ta konference ve Varšavě. - Jaká konference?
- Lech Walesa. - Lech Walesa? Co to povídáš?
Bylo to než jsme se poznali, klidně to přiznej.
Pamatuju si, jak jsi říkala, že ti otevřel srdce. Kouřila jsi ho.
Ty jsi vážně blázen. Srdce mi otevřel Gorbačov.
Jsi Američan posedlý fotbalem a koblihami a o zeměpisu nic nevíš.
Promiň, popletl jsem vůdce východního bloku.
A nekouřila jsem ho. Odvolej to.
- No dobře. - Proboha.
Tak to byl Václav Havel?
Jak myslíš.
Poslyš, tohle jsem ti chtěl říct později, ale neudržím tajemství.
Copak, máš nádor na mozku a umřeš?
Kdepak, nic takovýho.
Vlastně tak trochu...
- Babička umřela. - Co? Kdy?
Táta mi psal chvíli před odletem.
To mě mrzí, proč jsi to neřekl?
Vždyť to každý čekal, byla stará, měla skvělý život.
Bylo jí 96.
Dědečka o moc nepřežila, viď?
Jen o necelý rok. Tahle žena byla svatá.
Za války byla sestřička, o všechny se starala.
Nikdy o nikom neřekla křivé slovo.
- Kéž bych ji poznala. - To nevadí.
Ke konci už tak milá nebyla.
Celý život byla anděl a po dědovo smrti prostě zhořkla.
To se stává, byla smutná.
Táta řekl, že jen čekala na smrt.
- Jak dlouho byli spolu? - 74 let.
Do prdele! Jak je to vůbec možný?
Kolik nám bude, až spolu strávíme 74 let?
Odkud to chceš počítat?
Asi od prvního sexu.
Dobrej nápad. To bylo v roce 1994.
Takže 1994.
- To je za 56 let. - Jo, bude nám 98.
Vydržel bys se mnou dalších 56 let? Protože já bych asi nevydržela.
Je to šílený, když pomyslíš, co všechno zažili.
Když se potkali, neměli elektřinu. Do školy ji vozil na koni.
On maturoval jako valediktorián, ona jako salutoriánka.
- Co to je? - Byl nejlepší ve třídě, ona druhá.
Určitě schválně kazila testy, aby se necítil ohrožený.
Jestli chtěla sex, tak dělala dobře.
- To dobře známe. - Každopádně, tátovi jsem pak volal,
abych mu řekl, že mě to mrzí. Ale asi jsem to podělal.
V jednu chvíli ze mě vypadlo, že je teď sirotek.
- Přišlo mi to vtipné. - Není to vtipné.
Ty budeš taky sirotek.
Říkal, že prarodiče chtěli společný pohřeb.
Jejich popel se má smíchat a pohřbít jako jeden.
- Tvůj děda neměl pohřeb? - Ne, slíbili si, že na sebe počkají.
No jo. Mně by se líbilo, kdybys šel na můj pohřeb.
- Cože? - Vidím tě v obleku,
konečně oholeného, jak držíš za ruce holky. Líbí se mi to.
- Ty mě přežiješ. - To se uvidí.
Jeden z nás to uvidí.
Pojedeš se mnou na pohřeb?
- Do Texasu? - No v Paříži to nebude.
Potřebuješ mě tam? Mně to nevadí, ale letenky budou drahé.
Pojedu sám, bude to jednodušší.
Ahojky.
Když tam nebudu, můžeš ojíždět sestřenice.
- To je fakt. - To tam přece děláte, ne?
- Neodpověděl jsi. - Na co?
Vydržel bys se mnou dalších 56 let?
- Těším se na to. - Sakra, ty se vyznáš.
Protože tvůj nektar lásky zraje jako víno.
- Můj chlupatý Španěl je zpátky. - Kdepak, teď jsem Řek.
Podívej se na tohle.
Páni. Tohle místo mi připomíná jeden film z mládí.
Černobílý film z padesátých let.
Byl tam pár, procházeli ruinami Pompejí
a prohlíželi si ta staletá těla.
Pamatuju si, že ta těla se láskyplně objímala.
Nevím, občas mi to vyvstává před očima.
- Kdy? - Když usínáme a ty mě objímáš.
Že jsme pohřbení v lávě a popelu, to tě napadá?
To není moc legrační.
Já nevím, není to hrůza. Jsou to těla, mezi nimi jejich děti.
- Moc hezké. - Asi jsem v mládí byla morbidní.
V tom věku si idealizuješ smrt s milovanou osobou.
- Chceš se mnou umřít? - Možná. Určitě jsem chtěla.
Po naší první společné noci. Ale teď už nechci.
- Radši bych žila. - Pokazíš i tu trochu romantiky.
Ale ne. Já to pokazila.
Až nám bude 98, můžeš se zeptat znovu, ale dřív ne.
Je mi líto.
Ta kaple postavená v období Byzantské říše, je tisíc let stará.
- Můžeme dovnitř? - Myslím, že jo.
Jen se podívej.
- Haló? - Páni.
Je to Odiliina svatyně. Byla patronkou slepých.
Lidé to postavili pro ně, aby jim pomohla obnovit zrak.
To určitě zabralo.
Ty malby mi připomínají japonské mnichy.
Zabývají se pomíjivostí. Malují vodou na kámen
a sotva dílo dokončí, vypaří se jim před očima.
Mají vyškrabané oči. To je schválně?
Ne. Taky jsem si to myslel,
ale udělali to Turci během okupace.
Tak to už si nikdy nedám turecké jídlo.
Dobře. To s nimi pěkně zahýbe.
Dobře, tak nikdy žádnýho Turka nevykouřím.
To by mohlo mít celosvětový dopad.
Hrůza, zapomněla jsem,
že jsi křesťan. Je nevhodné takhle mluvit v kostele?
To rozhodně je. Musíš to odčinit.
Holky se zase ptaly na naší svatbu.
- Jo? Cos jim řekla? - Že to byl skromný obřad.
- Takže na něj každý rychle zapomněl. - Velmi rychle.
Nevím, proč je pro ně tak důležité, abychom byli manželé.
- A ty se nechceš vdát? - Ne.
Mají to z těch pohádek, na které se dívají.
Pamatuješ, když byly malé a na konci každé pohádky
měly radost, že ti dva vezmou. I když tam byl Pinokio a jeho otec,
nebo kačer Donald a jeho synovci.
Jestli spolu máme strávit dalších 56 let, co bys chtěl změnit?
- Co? - Další proradná otázka, neodpovím.
Jak to myslíš? To na mě nechceš nic změnit?
- Jsem perfektní? - Dobře, budu upřímný.
Kdybych mohl změnit jednu věc, přestala by ses snažit změnit mě.
- Jsi výborný manipulátor, víš to? - Jen s tebou. Vím, jak funguješ.
- Myslíš? - Jo, vím o tobě všechno. Jdeme tudy.
- Určitě nevíš všechno. - Ne?
Ale znám tě lépe, než kohokoliv jiného.
- Ale to o ničem nevypovídá. - Teď je nám skvěle,
máme k sobě blízko. Ale někdy mám pocit,
jako bys dýchal helium a já kyslík.
Proč si to myslíš?
Vidíš? Snažím se ti něco říct a ty vtipkuješ.
- Ale ne. - O tom mluvím.
Jestli se máme někdy opravdu znát,
nejdřív musíme znát sami sebe.
Jo. Pamatuješ na mého kamaráda George z New Yorku?
- Ne. - Vlastně nic, to bylo dřív.
Byl to můj kamarád. Když zjistil, že má leukémii
a že nejspíš zemře. Přiznal mi, že se mu ulevilo.
- Ulevilo? - Než zjistil, že mu zbývá 9 měsíců,
pořád se honil za penězi a najednou měl klid.
Měl dost peněz na těch 9 měsíců, byl spokojený.
- Dobře. - Konečně si začal užívat život.
Nevadila mu dopravní zácpa, rád pozoroval lidi, jejich tváře.
- Všechny ty maličkosti. - Co se stalo pak?
- Jak to myslíš? - Je pořád naživu?
Ne, umřel už dávno.
V noci se mi zdálo, že si čtu knihu "Tuláci".
- Tuláci? - Jo, jako když se potuluješ.
- Bylo to o mladých lidech. - Je to skutečná kniha?
Ne, ale byla skvělá. Zajímavá, vtipná, nová, energická.
- Líbí se mi, že čteš ve snech. - A vždycky dobré knihy.
Mám ráda akční hrdinské sny. Třeba když létám jako superhrdina.
A prorážím zdi.
A pak mám orgasmus.
Tak já se ti ty sny pokusím splnit.
Pořád tam je.
A je pryč.
- Potřebuji vaši kreditní kartu. - Mělo to být placené.
Je to placené, ale kreditní kartu potřebuju kvůli...
neočekávaným věcem. - Kvůli nehodám.
- Ano, jistě. - Pan Wallace?
- Ano? - Jsem vaše velká fanynka.
Manžel mi daroval vaši knihu na prvním rande.
Když vyšla druhá, už jsme si ji četli spolu.
- Můžete se mi podepsat? - Ale jistě.
Líbí se mi obaly těch řeckých vydání.
Je to krása. Chcete věnování?
Pro Sophii a Pavlose.
Dobře.
- Jaký je řecký překlad? - Jmenuje se to...
Ale nevím, jestli je to přesné.
- Protože to neznáte anglicky. - Přesně tak.
To je skvělé. Podepíšete je také?
- Já? - Ano. Máte být Madeleine, že?
Madeleine? Vlastně ne.
Lidé si to myslí, ale vůbec to nejsem já.
- Má divokou představivost. - Byla byste tak hodná?
Pro mého manžela by to moc znamenalo.
Nemůžu podepsat knihu, kterou jsem nepsala.
- Udělá to ráda. - Dobře, díky.
Bude mi potěšením.
Moc vám děkuju.
Skvěle, také vám moc děkuji.
- Jen se podívej. - Páni, to je něco.
Je tu klimatizace, díky bohu.
Páni, to je ale vana.
- Bože. - Tohle si poslechni.
Stefano a Ariadni nám objednali láhev vína a masáž pro páry.
Jsou moc hodní, musíme jim koupit dárek.
- Něco koupíme i dětem. - To je jasné.
- Chybí mi holky. - Mně ne.
Je tu nádherný výhled. Podívej.
Mně zajímá jiný výhled.
- Jaký? - Přímo tenhle.
Jo.
- Co je? - Je to legrační.
Až dnes jsem si všimla, že už nemáš zrzavé vousy.
Je to jedna z věcí, které jsem na tobě milovala.
A když je teď pryč, co to znamená?
Nechceš mi říct, že jsi milovala jen můj pigment, viď?
- Ne. Ale víš ty co? - Ne?
Holky mají zrzavé řasy.
Připomínají mi dobu, kdy jsme se poznali.
- Víš, na co se těším? - Na co?
- Na potom. - Co potom?
Až se vedle sebe vzbudíme.
Aniž by nám holky skákaly po hlavách.
Přesně tak.
- Roky jsem tě neslyšel přemýšlet. - Přemýšlet?
Budil jsem se do zvuku tvých mrkajících očí.
Mrkala jsi tak strašně rychle.
Takže jsem tě slyšel přemýšlet.
Chvíli jsem ti věřila, že vážně slyšíš moje myšlenky.
Ale slyšel jsi jen moje mrkání, jsem naivní romantička.
To mám na tobě rád.
Taky mi chybí přemýšlení.
Žádné ranní přemýšlení, žádný ranní sex.
Bude zítra.
Tolik se na něj těším, že asi neusnu.
Já se těším na ten, co bude teď.
Dobře. Přestaneme mluvit a rozdáme si to.
A budeme přemýšlet a budeme šukat.
- Nezvedej to. - Počkej.
- Kdo to může být? - Koho to zajímá?
Mají volat jen když to bude naléhavé.
Snad jsou holky v pořádku.
Počkat, to je Henry. Ahoj, broučku, děje se něco?
Jsi v Londýně?
Aha. Tak brzo? Dobře.
Ale ne, našli jsme to.
Zítra ti to pošlu, neboj.
Jo. Taky jim moc chybíš.
Dám jim za tebe pusu.
Dobře, řeknu mu to.
Hodně štěstí s mámou. Taky tě mám ráda, ahoj.
Tak jo.
Je v pořádku. Zavolá z Chicaga, až tam doletí.
Ale proč jsi mi ho zase nedala k telefonu?
Vždyť víš, ze s ním chci mluvit.
- Neměl čas, nastupoval do letadla. - A co si zapomněl?
Ten vědecký projekt. Ale zítra to pošleme, nic se neděje.
- Nemělas mluvit o jeho mámě. - A co jsem řekla?
- Hodně štěstí s mámou? - Nic jsem tím nemyslela.
Já vím, ale není to dobrý. Jen mu tím všechno připomínáš.
Myslíš, že zapomněl? Jako by se nikdy nic nestalo?
Proč mu to cpát do hlavy? Třeba na to nechce myslet.
- Nic to neznamená. - Něco jo.
Dokonce jsem vtipkovala, že bych s jeho matkou měla zápasit v bahně.
- Zápas v bahně? To jsi řekla? - A smál se.
Má větší smysl pro humor, než ty.
Říkali jsme, že nebudeš o jeho matce mluvit zle, vztahuje to na sebe.
Neřekla jsem o ní nic špatnýho, ten vtip byl mířený na nás obě.
Já vím. Ale nemusíš to vytahovat vůbec.
Až to přece není malé dítě.
Přece ví, jak zlý je to mezi jeho matkou a mnou.
- Jeho matkou a mnou. - Já nic neudělala, to ona.
Chápu, že mě nenávidí, kdysi jsem ojela jejího muže.
Nebo ojel on mě?
- Jo, jasně. - Vtipkovat o tom,
že se s jeho matkou nesneseme, mu žádný trauma nezpůsobí.
To už se stalo. Tak si svojí vinu nevylévej na mě.
- To nedělám. - Když se tomu dovede zasmát,
řekla bych, že se mu s tím bude žít snáz.
Dobře, máš pravdu. Jako vždycky. Už o tom nebudeme mluvit.
Není ničí vina, že jeho matka je manipulativní ožrala.
To neříkej.
Je mi zle z toho, že musí žít s ní,
ale soudci asi předpokládají, že každá žena má mateřství v krvi.
Je stejně dobrá matka, jako Médeia.
- Tak Médeia? - Jo. Je to řecký mýtus.
Vlastně je to Euripidova hra.
Žena, co zabije svý děti, aby potrestala bývalýho?
To ona dělá. Ubližuje mu, aby ublížila tobě.
Ne, dělá mi ze života peklo skrze něj, to dělá.
A ty občas říkáš věci, který překračují meze.
Přestaň mě obviňovat z toho, že nevycházíš s manželkou.
Je to exmanželka. Už dlouho.
Kdybys to tenkrát udělal líp, nemusela nás tak nenávidět.
Dobře, posral jsem to.
Jen se mi líbí, jak to překrucuješ.
Všechno, co není tak, jak má, je moje vina.
A ještě na mě zkoušíš ty kraviny s Henrym.
O čem to mluvíš?
To ti ráda vysvětlím. O stěhování do Chicaga a zahození svýho života.
A oháníš se tím, jak tě Henry potřebuje? Jak se mám cítit já?
Cítím se mizerně, jasný?
Jak teď můžu vzít tu práci? No řekni mi to.
- Cítím se tak provinile. - Tenhle úhel pohledu sis vybrala ty.
Ženský jsou od přírody pačovatelky.
- Cože? - Pačovatelky.
- Pečovatelky? - Dobře, neumím to ani říct.
Prostě si všechno dávám za vinu
a ty máš navíc ten obviňující pohled. - Jaký pohled?
Jako bych zapomněla dát do tašky vědecký projekt.
- Vím, že viníš mě. - Nic jsem neřekl.
Ne. Ani jsi nemusel.
- Všechno je moje chyba. - No jasně.
Na lednici v práci byl složený nápis, z těch magnetických slov.
Někdo tam složil:
"Ženy věčně zkoumají rozlehlou zahradu obětování."
Páni, to je přímo boží znamení.
Tahle věta je zatraceně pravdivá už tisíce let,
ale už to stačí. Nechci být takovou ženou.
Jako je manželství důležitý pro gaye,
nebo antikoncepce pro ženský práva, jsou důležitý moje naděje.
Miliony žen se těch svých musely vzdát, já to neudělám.
Tohle je větší a důležitější, než já.
No páni. Sláva.
Komise pro Nobelovku to ocení.
Dej mi chvilku, hned zavolám do Švédska.
Musí být těžké snášet tolik ženského útlaku.
- Taky je. - Tolik sis vytrpěla,
když si vyrůstala ve střední třídě v Paříži.
Neumím si představit tu agónii studia na univerzitě v postfeministický době.
Jsi kretén. Víš ty co, zlato?
Až se budeme stěhovat do Chicaga,
musíme si najít pěkný domek a já bych ušila závěsy.
A vybrala bych povlečení.
Takhle ty chceš trávit večer? Takhle strávíme noc?
- Tys to začal. - Ne, to ty nechceš zmlknout.
Ale jestli si chceš promluvit, vážně promluvit,
upřednostnil bych racionální konverzaci bez emocí.
Myslíš, že by to šlo?
A je to tu. Racionální a bez emocí.
Ten racionální jsi vždycky jen ty.
A já jsem iracionální hysterka plná hormonů,
protože mám emoce. Ty to řešíš z velké perspektivy,
takže vše, co řekneš, je rozumná pravda.
- Ne vždycky. - Svět je posranej,
protože moc mají racionální sráči bez emocí.
Jasný? Politici válčí pro zábavu,
a ředitelé společností ničí životní prostředí.
Cheney a Rumsfeld jsou velmi racionální.
- Jak myslíš. - Konečné řešení?
To je velmi racionální.
Takže teď budeme řešit konečné řešení.
Tak jdeme na to. Na něco se zeptám.
Pomohlo by Henrymu, kdyby s námi trávil víc času?
- A je to tu. - Nechceš mlčet, tak to probereme.
Zajímá mě jediná věc.
Bylo by pro Hanka lepší, kdyby byl častěji s námi?
Ano. Bylo by lepší, kdyby s námi žil.
A jeho máma je ožralá nenávistná svině,
využila času, kdy jsem v Paříži málem umřela při porodu,
aby Henryho odstěhovala z New Yorku. Srát na ní.
Dobře. Já s tebou souhlasím.
Bohužel ho nemůžeme odvézt z Ameriky,
ale kdybychom chtěli, můžeme jet za ním.
Vím, že by to byl velký krok.
Ale co myslíš? Mohla bys být někdy šťastná v Americe?
Nebo je to naprosto nemožný?
Nenašla bys tam stejně podobnou práci?
- Podobnou práci? Děláš si srandu? - Ne.
Proč to zase musím být já, kdo má dělat kompromisy?
Nedramatizuj to, dobře?
Stěhování do Chicaga je dost velký drama.
Neříkám, že se budeme stěhovat. Jen to chci probrat.
Můžeš na dvě vteřiny složit zbraně?
- Máš dvě vteřiny. - Víš, jak ses o 35 minut
zpozdila, když jsi jela pro holky a byla jsi ve stresu,
protože tam na tebe musely vyděšené čekat?
Takhle já se cítím pořád.
Posral jsem ho. Nechal jsem ho tam a chci ho mít u sebe.
Takhle se chováš vždycky, když odjede.
Jsi smutný a začneme se hádat.
Je v pohodě. Je to bezva kluk, jasný?
Ale už tě nepotřebuje tolik, jako dřív.
Prostě jsi promeškal šanci strávit s ním celé jeho dětství.
A můžeš brečet, ale on stejně dospěje.
Ale jinak jsi skvělý otec. Jen ses rozvedl, jako miliony jiných.
Bylo to ideální? Ne Ale...
Jestli i za měsíc budeš chtít, abych odešla z práce
a vzdala se všeho, pro co jsem roky dřela, tak mi řekni.
Ale teď to cítím stejně, jako jindy.
Do Ameriky bych jela, kdyby nám tvoje narušená bývalka
nabídla společné opatrovnictví. Ale na každý sudý víkend jí seru.
To je míň než 30 dní za semestr.
A taková chvilka nám nestojí za to, abychom od základů změnili život.
- Máš pravdu. - Mám? Vidíš, jsem racionální.
Je to posraná situace. Hank nic neprovedl,
ale celé to odnáší.
Všichni něco odnášíme za rodiče.
Tvoje manželství by skončilo i beze mě.
- To je fakt. - Nebo hůř,
vychovávali by ho dva nešťastní rodiče.
Já vím. Tohle jsem posral.
Jako že ses za mnou odstěhoval do Paříže?
- Ne, takhle jsem to vůbec nemyslel. - Já věděla, že to za to nestojí.
- Nech toho. - Přestaň s tím, dobře?
Dva roky jsem s tebou žila v New Yorku, všeho jsem se vzdala.
Ale chtěla jsem rodit doma, protože tam byly komplikace
a já chtěla být s mámou. I tys to chtěl.
- Jasně. - Nic víc jsem po tobě nechtěla.
A teď mě za to budeš navždycky vinit?
Necháš už toho? Dost.
Když se nechceš stěhovat, nebudeme se stěhovat.
Konec debaty.
Jen hledám způsob, jak s ním být častěji.
A rád bych ho hledal se svou rodinou.
S rodinou, nebo i jinak?
Co má tohle znamenat?
Ve všem co říkáš cítím tu skrytou výhružku.
Že to buď uděláme, nebo mě do konce života budeš nenávidět.
Ne snad?
Mám pravdu?
Víš, myslím si, že v tom je něco víc.
Podle mě nechceš, abych měla důležitou práci.
Cítíš se ohrožený tím, že bych mohla něčeho dosáhnout
a v našem vztahu by tak kleslo tvoje postavení.
Moje postavení v našem vztahu?
Vedu dva kurzy za semestr na podělaný americký škole.
Teda, to je ale postavení.
Nepřijde mi jako náhoda, že se tak cítíš v době,
kdy se mi naskytla skvělá pracovní příležitost.
Celá ta tvoje dedukce je naprostá kravina. A ty to víš.
Na něco se tě zeptám. Kdybychom neměli holky
a všechny ty starosti kolem, byly bychom pořád spolu?
Cože? Ty jsi snad starostka Bláznovic. Dochází ti to?
Měl by ses přestěhovat do Chicaga. Henry tě potřebuje.
Já budu s holkama v Paříži a přijmu tu práci.
Proč tohle děláš? Vždyť je to směšný.
Abych ztratil tebe a holky? Ne. Proč všechno tak ztěžuješ?
Jesse, jsi se mnou nešťastný. Dáváš mi za vinu ztrátu syna.
To je naprosto iracionální reakce, jen se ti to snažím vysvětlit.
Poslouchej, Jesse.
Strávili jsme tu 6 týdnů a bylo to úžasný.
Každý den jsi mohl psát a počasí bylo nádherný.
- Ale já do Řecka jet nechtěla. - Já vím.
Každou chvíli tu může vypuknout revoluce, lidi jedí spoustu fety
a olivovýho oleje, všichni se tváří šťastně.
Ale zároveň říkají, jak jsou naštvaní a to mě mate, nevím, co čekat.
Počkej, já ti řeknu, co se stane.
To samé, co se děje jindy.
Nic.
Fajn. Neměla jsem ani chvilku pro sebe,
musím odepsat asi na deset tisíc mailů.
- Myslíš, že já ne? - Celý den vařím,
a uklízím záchod po tobě a tvém synovi,
zatímco ty si povídáš s kamarádem spisovatelem.
Ty jsi génius.
Ne, ty jsi génius. A jakmile se rozloučíme s Henrym,
chceš abych odmítla práci snů, protože máš špatnou náladu?
Teď je to práce snů. Odpoledne jsi nevěděla, jestli ji chceš,
ale najednou je to práce snů. Posloucháš se někdy?
Je to práce mých snů! Že mám pochyby neznamená, že ji nechci.
Co se vůbec staráš? Každý den si jdeš
na 2hodinovou vycházku pod olivovníky.
Jsi jak Sokratés, chybí ti jen hábit.
- Trvá to hodinu. - Ne, nevěnuješ se nám dvě hodiny.
To já bych udělat nemohla. Starat se o sebe ti jde dobře.
Já se starám i o všechno ostatní.
Když někam jedeme, zabalíš sobě, já balím to ostatní.
Nikdy mě nenecháš sbalit věci holkám!
Protože by jely bez bot a ve špinavým prádle.
- To říkáš ty. - Jsem ráda,
že máš čas vyřešit vesmír a otázky existence,
protože já ho nemám. Stěží mám čas přemýšlet.
Pracuju, hlídám děti...
Vydrž chvíli, potřebuju se na to naladit.
Víš, kdy mám teď čas přemýšlet? Když se jdu v práci vykadit.
Můj vlak myšlenek provází smrad hoven.
To je dobrá věta. Někdy to použiju v knize.
Tím jsem si jistá. A bude to nejlepší část.
A mimochodem, už nikdy nesmíš použít mě,
a nic co řeknu nebo udělám v žádný zasraný knize. To platí i o holkách.
Za prvé, neměla sis narazit spisovatele.
Za druhé, ve dvou nových knihách nejsi. Vidíš? Můžu psát co chci.
- Hlavně, že jsi spokojený. - Nezkoušej na mě ušlápnutou paničku.
Nejsme v 50. letech. Je mi líto,
že ti pravdou kazím ten tvůj příběh utlačované ženy,
ale já jsem ten, kdo se každý den doma stará,
protože ty do půl sedmý děláš. - Do šesti.
Ty odvezeš holky do školy, já je vyzvednu. To je fér dohoda.
Žijeme ve Francii, v Paříži.
A ty mi to připomínáš každý den.
Celý svůj život jsem přizpůsobil tobě a ty to víš.
Tak se nezlob, že si užívám dovolenou,
protože ty se jen cákáš v moři a cpeš se salátem.
To neznamená, že svůj život trávíš jako domácí služka.
Víš co miluju na mužích? Pořád věří na kouzla.
Na malé víly, co sbírají ponožky a vyndavají nádobí z myčky.
Na malé víly, co namažou děti krémem a udělají salát, který žereš jako prase.
Teď mě poslouchej. Umíš se o nás skvěle postarat.
Vážně umíš. Staráš se o děti,
staráš se o své přátele, staráš se o celý svět.
Byla jsi taková, než ses stala matkou, teď je to jen víc vidět.
Ale, a to už ti říkám celé roky, měla by ses víc starat o sebe.
- To bys vážně měla. - Přestaň mě poučovat.
Chodím domu v šest, ne v půl sedmé.
Jsem spolehlivá. Musel jsi někdy zaplatit hlídání?
Ne. Jak se jmenuje náš pediatr?
Přestaň mě zkoušet, už je to nuda.
Já jsem doma každý večer. Vařím večeři, koupu holky
a čtu jim pohádky. Někdy tam jsi, někdy jsi na univerzitním večírku,
nebo na propagačním turné. Když tě chytne inspirace,
tak jenom píšeš. Mě taky někdy chytí inspirace, víš?
Chceš psát? Tak do toho.
Ne. Zapomněl, že jsem zpívala, hrála na kytaru a psala písně?
Ráda bych to dělala dál, ale nemám na to čas.
Zaprvé, moje psaní není koníček.
Zadruhé, byl bych rád, kdybys si ten čas našla.
Našla sis čas na to, aby sis 8 hodin denně stěžovala
a já miluju tvůj zpěv.
Kvůli tomu, jak zpíváš, jsem si posral celej život.
Kdybys osminu energie,
kterou vkládáš s fňukání a držkování,
vložila do hry na kytaru, byla bys druhej Django Reinhardt.
Jasně, dobře.
Zapomněla sis boty.
Myslíš, že jsi vyhrál?
Málo lidí si uvědomuje, jak je pro aktivní ženu těžké mít dítě.
Přátelé mi říkali, že vypadám, jako bych je chtěla vyhodit oknem.
Pravda je, že jsem jim nikdy ublížit nechtěla,
ale sebe jsem chtěla zabít snad stokrát.
Byla jsem zmatená a tys byl pořád někde na turné,
nebo za Henrym a já pro tebe nechtěla být přítěž.
Už chápu, proč Sylvia Plathová strčila hlavu do toustovače.
- Byla to trouba. - Neslovíčkař.
Toustovač, trouba, to je to samé.
Víš, kolikrát jsem byla sama s holkama, brečela a nevěděla co si počít?
Víš, jakou vinu matka cítí, když neví, co dělat?
Myslíš, že ty jediná máš právo se tak cítit?
Myslím, že mě nechápeš.
Víš, čeho se u každýho chlapa tajně bojím?
Že ze mě bude chtít udělat poddajnou ženušku.
To by nikdo nedokázal.
Věř mi, bylo by snazší narvat hlavu do toustovače,
než si tě podrobit.
Od porodu jsem se nevzpamatovala.
Když se narodily, nevěděla jsem, co dělat.
Všichni čekají, že na to má ženská instinkt.
Co se najednou probudí, jako bych byla samice paviána.
Ale já si neuměla poradit s ničím.
Tolik je miluju. Byla jsem na všechno sama.
A tys byl tak často pryč, jen jsi volal, jak jsem se měla.
Ani jsem ti to nemohla říct, tak moc jsem se styděla, že si nevím rady.
- Vedla sis dobře. - Ale ne.
Ale jo, nebylo nic poznat.
Pamatuju si, že neusnuly jinak,
než že jsem je v noci celý hodiny vozila v kočárku
na Pigalle a zpátky.
Jednou mě málem přepadli. Ten chlap mě nechal být jen proto,
že jsem vypadala tak žalostně.
Jediná výhoda 45. narozenin je, že tě nechce tolik lidí znásilnit.
- Je to tak, četla jsem to. - Proboha.
Jednou jsem sledoval holky, jak skáčou na trampolíně,
moc jim to slušelo. A já byl šťastný, že ony jsou šťastné.
A jedna měla obruč, kterou používala místo švihadla.
Ale chtěla jí i ta druhá, tak se začaly hádat.
A najednou jsem to viděl. Všechnu tu žárlivost a sobeckost.
A hned mě napadlo,
že to je přirozený lidský chování.
Pořád jsme trochu nespokojení, věčně nám něco chybí.
Jen se na nás podívej.
Jsme v rajský zahradě a stejně se musíme hádat.
Není jen jedno přirozený lidský chování. Je jich víc.
Jestli vidíš tohle, když si holky hrajou,
asi seš v depresi.
Dobře, možná jsem.
Když je vidím se hádat, vidím tu úžasnou energii
a chuť hnát se vpřed a nenechat si nic odepřít.
Jsem ráda, když se hádají, pak vím, že mají naději.
Zvláštní, vidět vztek jako pozitivní emoci.
Jednou by sis mohla ublížit. Nebo někomu v práci, dětem, mně...
- Ty nejsi nikdy naštvaný? - Jo, ale nevidím to jako pozitivum.
Víš ty co?
Podle tvých knih si lidi myslí, že mám dravce typu Henryho Millera.
Přitom jsi v posteli pořád stejný.
- Nemusím nic vylepšovat. - Pusinky, kozičky,
kundička...
Jsem muž prostých potěšení.
Jo, velmi prostých.
A už chvíli ti chci říct, že nejsi Henry Miller.
V žádném ohledu.
A tenhle pokoj mě děsí.
Čekala jsem něco malebnějšího, něco řeckýho.
- Je to tu hezký. - Co tu vlastně dělám?
Je to moc plánovaný na to, aby to byl hezký večer.
Z našeho života zmizela všechna živelnost.
- Je to blbost a nefunguje to. - Jo, to vidím.
Proklínám Ariadni a Stefana, že je to napadlo.
Masáž pro páry? To zní pěkně úchylně.
Nemusíme to dělat, dobře?
Není to tu tak zlý, mám hotely rád.
- Přijdou mi sexy. - To dobře vím.
Pane Knižní Propagace.
Pane Radissone Hiltone.
Vím jak to bylo, když jsi měl to čtení ve Washingtonu.
Jak se ti údajně rozbil telefon. Jaká náhodička.
Přísahej na děti, že jsi neojel tu ženskou z knihkupectví.
Emily. Přísahej mi, že jsi Emily nepíchal.
Nežárlím, protože nejsem žárlivá.
Jen to chci vědět. Buď chlap a řekni pravdu.
Dávám ti celý svůj život. Nemůžu ti dát víc.
A je jenom tvůj. Jestli hledáš omluvu pro to, aby ses mě zbavila,
ode mě ji nedostaneš.
Já tě miluju.
A jsem si tím naprosto jistý.
Ale jestli chceš seznam věcí, co mě na tobě štvou, máš ho mít.
- Jo, to mě zajímá. - Tak fajn.
Začneme hned tím nejdůležitějším. Seš normální blázen.
Prostě seš. Hodně štěstí s hledáním někoho,
kdo s tebou vydrží dýl, než půl roku.
Ale já tě beru se vším všudy.
Toho blázna i toho génia.
Vím že se nezměníš, ani to nechci. Beru tě takovou, jaká jsi.
Na něco jsem se ptala.
Jestli, zatímco jsem se tahala s kočárem po Pigalle
a málem mě znásilnili, jsi šukal tu svojí Emily.
Já ani nevím, o jaký Emily mluvíš.
O tý, co ti psala maily o Dostojevském.
Och Jesse, máš pravdu.
Velmistr je nejhlubší výpovědí ruské literatury.
Pokud se ptáš, jestli jsem oddaný tobě, holkám
a životu, který jsme spolu vybudovali, odpověď je jasné ano.
Takže jsi jí píchal. Děkuju mockrát.
Ptám se tě někdy na tu návštěvu starého přítele,
když mu zemřela matka? Ne. A víš proč?
Znám ty vaše francouzský prdele, minimálně jsi ho vykouřila.
Ale vím i to, že mě miluješ. A nevadí mi, že jsi komplikovaná.
Nechci žít nudný život, kde se lidi vzájemně vlastní,
kde se drží hranic, který někdo nakreslil.
Protože je to hromada sraček!
Víš, o co tu jde? Je to prostý.
Myslím, že už tě nemiluju.
- Nechci s tebou mluvit. - Jste tu sama? Čekáte někoho?
Jo, jsem tu sama a jsem ráda. Jsem naštvaná,
ubližuju svým dětem, svojí práci a všem, který miluju.
- Přesně to hledám. - Nemám náladu, chci být sama.
Sledoval jsem vás odtamtud a nechci obtěžovat,
ale jste ta nejkrásnější žena tady.
- Děkuju. - Chci vám koupit pití, poznat vás.
Jste tady pracovně?
Chápu, máte přítele.
Teď už ne.
Tak to mě mrzí. Chcete o tom mluvit?
- Nemluvím s cizími. - Ale já nejsem cizí.
Už jsme se jednou setkali. Léto 94.
- S někým si mě pletete. - Vůbec ne.
- Zamilovali jsme se do sebe. - Vážně?
Matně si pamatuju na milého romantika.
S ním už jsem se necítila sama. A respektoval mě.
To jsem byl já.
- To se mi nezdá. - Ale jo. A vím něco, co vy ne.
- A co to je? - Něco důležitého.
Vím to, protože tuhle noc jsem už jednou prožil.
- Jak to? - Cestuju časem.
- Dobře. - V hotelu mám stroj času
a přišel jsem vás zachránit, jak jsem slíbil.
- Zachránit před čím. - Před zaslepením hloupostmi.
- Nejsou to hlouposti. - Ujišťuji vás,
že ten romantik, kterého jste poznala ve vlaku,
jsem já.
- Jste to vy? - Jo.
Asi jsem vás nepoznala.
Vypadáte hrozně.
Co na to říct, tam ve vesmíru je to dost drsný.
Vy, na druhou stranu, jste krásnější, než si pamatuju.
Blbost. Jesse, tohle není hra.
Budeš milý, aby ses mi dostal do kalhotek
a za chvíli budu v Chicagu kupovat burákový máslo.
Nepomůže ti, když mě zkusíš sbalit.
Já se tě nesnažím sbalit. Ty mi vůbec nerozumíš.
Já ti mám jen vyřídit vzkaz.
Přijel jsem sem z budoucnosti,
kde jsem byl s tvým 82letým já.
Dala mi dopis, který ti mám přečíst.
- Proto jsem tady. - Dožila jsem se tolika let?
No jistě.
- Co moje francouzská prdel? - Pěkná.
- Dobře. - Moc pěkná.
- Ani nechci vědět, jak vypadám. - Je toho čím dál víc, co můžu milovat.
- No bezva. - Můžu to přečíst?
- Mám na vybranou? - Jestli tě nezajímá, co si vzkazuješ...
- Zajímá, jen to přečti. - Dobře.
Milá Celine. Píšu ti z druhého konce lesa.
Tenhle dopis zapaluje svíci...
Dost, takhle květnatě bych nepsala. Jakej zasranej les, co to meleš?
- Můžu to dočíst? - Dobře.
Posílám ti tohoto mladého muže.
Ano, je mladý. A bude tě doprovázet.
Bůh ví, že není dokonalý a celý život má potíže
splynout dokonce i s těmi, které miluje nejvíc.
A je mu to hrozně líto.
Ty jsi jeho jediná naděje. Celine,
řeknu ti jednu věc.
Čekají tě nejlepší roky tvého života.
Když se teď ohlédnu zpátky,
vím, že tahle střední léta jsou jen o trochu složitější,
než když ti bylo 12 a Matthew s Vanessou
tančili celou noc na písničku "How deep is your love" od Bee Gees.
To nechápu. Nevadí. Celine, vše bude v pořádku.
Z tvých dcer vyrostou ikony feminismu.
- Dobrý pokus. - Všiml jsem si,
že je tu nějaký PS, vypadá důležitě. Asi to ostatní přeskočím.
- Jo, klidně to přeskoč. - Určitě?
- Jo. - No tak dobře.
- To nudný přeskoč. - Jo, dobře.
Jsou to kecy, finanční rady a tak.
Nějaký horoskopy. Tady to je.
PS: Mimochodem...
Mimochodem, nejlepší sex svého života,
jsem zažila jedné noci na jižním Peloponésu.
Nenech si to ujít.
Veškeré mé sexuální bytí dosáhlo netušené úrovně.
- Tak to je bezva. - Co tím myslela?
Jesse, můžeš přestat s tou hloupou hrou? Nejsme ve tvojí knížce.
Jasné? Slyšel jsi, co jsem ti řekla v tom pokoji?
- Slyšel jsi mě? - Jo, slyšel jsem tě.
Řekla jsi, že už mě nemiluješ.
Napadlo mě, žes to nemyslela vážně, ale jestli jo...
Srát na to. Víš, v něčem jsi stejná, jako ty malý holky,
chceš žít v nějaký pohádce. Jen se to snažím napravit.
Řekl jsem, že tě bezpodmínečně miluju, že jsi nádherná
a že tvůj zadek vypadá skvěle i v osmdesáti.
- Snažím se tě rozesmát. - Dobře.
Snáším hodně tvých sraček.
A jestli myslíš, že jsem pes a budu se pořád vracet,
tak se pleteš. Ale jestli chceš pravou lásku, já ti ji nabízím.
Tohle je skutečný život. Není perfektní, ale je skutečný.
A jestli to nevidíš, tak jsi slepá. Už to vzdávám.
Tak co ten stroj času?
Jak to myslíš?
Jak funguje?
Je to složité.
Musím se svléknout, aby fungoval?
- Chápeš... - Vlastně jo, s tím je problém.
Oblečení špatně prochází časovým kontinuem.
Páni, ty jsi tak chytrý.
- Ježíši. - Časové...
- kontinuum. - Kontinuum.
Víš, přemýšlel jsem nad tím dopisem.
- No? - Zmínila jsi jižní Peloponés.
Jo. A my tu právě jsme.
Mohla by to být tahle noc, kterou si v 80 pořád pamatuješ?
No...
Musela to být pořádná noc, na kterou se chystáme.
Z odposlechu přeložila unchained