1999. MÁJUS 26.
Üdvözöljük önöket Barcelonából.
Közel 100 000 ember gyűlt ma össze itt, a Nou Campban.
A hangulat egyedülálló.
Mindenki tudja, hogy a hit is fontos szerepet fog játszani
a Manchester United végzetében.
A vakmerő kockázatvállalásuk miatt nem lehet azt mondani, hogy érdemtelen,
de kis szerencse nélkül a United sem lehetne ma itt, ezen a történelmi estén.
Ilyen lehetőség egyszer adódik egy életben.
A triplázás lehetősége,
amire angol csapatnak még nem volt lehetősége, és talán soha nem is lesz.
1992 nem olyan év, amire egyöntetűen pozitívan tekinthetnék vissza.
Manchester egyik legforgalmasabb sétálóutcája hirtelen pokollá vált.
Bomba robbant egy bokorban a Kendals üzlethelyisége mögött.
Az ott dolgozókat teljesen befedték a szilánkdarabok.
Le a fejenkénti adóval, és le a konzervatív párttal!
Vessünk véget mindenkorra a konzervatívoknak!
Csak azt akarom mondani, hogy jó újra itt lenni.
Az az egy biztos,
hogy az időjárás nem tényező, ha válás történik a királyi családban.
Ahogy a megviselt játékosok visszatérnek a hotelbe,
pár órával később ismét megmutatkozik a futball sötét oldala.
Egy szörnyű év áll mögöttünk.
Egy ekkora klub esetében,
az emberek joggal reménykedhetnek, hiszen minden adott a sikerekhez.
Ezek a remények pedig egyenlőek a bajnoki címmel.
Korábban is Man. United drukker voltam,
így még különlegesebb volt, hogy itt kaptam edzői állást.
Mindenkinek világos volt, hogy Sir Alex pezsgő utánpótlás rendszert akar.
Egyenesen megmondta nekem, ahogy Sir Alex szokta,
hogy "Nem vagyok elégedett az utánpótlás rendszerrel."
Ekkor csak pár hete volt a klubnál.
Azt mondtam, "Nos, ha nem tudnád, mi neveltük ki Norman Whiteside-ot,
és Mark Hughest is."
Mire ő szúrós tekintettel rám nézett, és azt mondta, "Ez nem elég."
Megkérdeztem, hogy "Tudod, mennyi helyi megfigyelője van a Manchester Citynek,
"és mennyi a Manchester Unitednak?"
Amikor elmondtam neki, ő teljesen megdöbbent.
És nem túlzok, ha azt mondom,
hogy Sir Alex egy hónap alatt megtriplázta a megfigyelők számát.
Ezért szereztünk akkoriban annyi játékost.
Nicky Butt, egy igazi harcos. Nagyszerű játékos volt.
Az új Bryan Robson. Kérdés nélkül.
Egy Mozdulatos Buttnak nevezte magát.
Azt mondta, hogy egy fejessel bárkit ki tud ütni.
Azt hiszem, a srácok nem voltak benne biztosak, hogyan is becézzék Buttyt,
mert nem tudták, hogy fog rá reagálni. Előfordulhatott, hogy neked megy.
Nem szabadott vele ujjat húzni
Scholesy szeretett viccelni azzal, hogy mindig meg tudott lépni.
Rá is aggattuk "A Szellem" becenevet,
Néha-néha csak úgy eltűnik előled.
Scholesy egy kis csirkefogó volt.
Ha valakinek eltűnt az alsója, a tettes mindig ugyanaz volt. Paul Scholes.
Van egy kölyök, aki alacsonyabb az átlagnál.
Asztmás, nem a leggyorsabb,
mégis a legjobb, akivel valaha játszottam. Hogy van ez?
Amikor először megláttam Giggsyt, csak egy kis vézna gyerek volt.
Nem volt benne ravaszság.
Minden bizonnyal ő a valaha volt legföldhözragadtabb szupersztár.
Egy pillanat alatt ő tudott lenni a világ legkomolyabb embere,
nagyon mély, súlyos szemkontaktust tudott teremteni bárkivel.
majd a következő percben úgy táncol az asztalon, mint Elvis.
Ami hamar megmaradt bennem Becksszel kapcsolatban, az a megjelenése volt.
Azt gondolhattad, hogy "Túl jóképű ahhoz, hogy focista legyen."
Az volt a beceneve, hogy "Szépfiú."
Az ember azt hitte, hogy egy fényűző suhanc.
Én csak Zselének hívtam.
"Jól van, Zselé." tudják... Ez lett a beceneve.
Nem változott meg. Még mindig a piros Escort Mexikójában látom magam előtt.
Én így tekintek rá.
"Szorgos Testvérek", "Szorgos egy és kettő",
"Az Indulatos Neville-ek".
"Az Indulatos Neville-ek". Ha hozzájuk került a labda, idegesek lettek.
Gary és Phil is. Persze nem mindig.
Azt hiszem, Freddie Flintoff mondta egy interjúban,
hogy Phil Neville nagy szívességet tett neki a visszavonulásával,
mert így ő lehetett a Lancashire legjobb krikett játékosa.
Phil mindig mosolygott.
Ebben is különbözött Gaztól.
Gary volt a stréber, nem igaz?
Ő oldott meg minden nehézséget, ezért Szorgosnak szólítottuk és...
Őszintén, mindenki Szorgos P**s-nek hívta.
Mindenki, amikor elmentek mellettem így csináltak...
Buryben nőttem fel. Egy sorházban laktunk pont a parkkal szemben.
Gyerekként csak annyira emlékszem,
hogy fociztam és kriketteztem a helyi krikett csapatnál.
És, hogy az apám egyfolytában United meccsekre vitt.
Sosem felejtem el, amikor elsőnek voltunk ott. Teljesen megigézett a hely.
Mindig azt hittük, hogy a jövő évi lesz a mi évünk.
"Majd most megnyerjük a bajnokságot." De sosem nyertük meg.
Csakis focista akartam lenni.
És csakis a United színeiben akartam játszani.
Gary olyan srác, akit ha megismersz, biztos, hogy imádni fogod,
nagyszerű srác, mindenki bírja őt.
De ha nem ismered meg közelről, akkor nem tűnhet túl kedvesnek.
Ki nem állhattam, amikor még fiatalok voltunk.
Mindig csak jól meg akartam rúgni, ha egymás ellen játszottunk.
Gary Neville közel sem volt annyira technikás, mint a többiek.
Tudom, hogy ezen ő nem sértődik.
Mindig úgy éreztem...
hogy plusz munkát kell végeznem.
És, hogy jobban kell élnem, és étkeznem, mint másoknak.
Ma már persze ez nem teljesen így van.
Komoly döntést hoztam 16 évesen, amikor otthagytam az iskolát.
Tudtam, hogy nem találkozhatok többé az iskolában szerzett barátaimmal,
mert tisztában voltam vele, hogy ezentúl olyanokat kell csinálnom,
mint a többi 16-18 éves játékosoknak, de én erre nem voltam képes.
Erre nem voltam képes, de nem sajnálkoztam.
Saját maga akart magából játékost faragni.
Nem az én érdemem, amivé vált, hanem az övé.
Eric Harrison nagy hatást gyakorolt rám. Éppen rá volt szükségem.
Ő nem sz*******tt... nem sz*******tt.
Emlékszem, hogy egyszer a feleségem eljött megnézni engem.
Az edzés után a Trafford Centre felé akartuk venni az irányt.
Már a kocsiban ültünk, amikor azt mondta nekem, hogy "Gyalázatos vagy."
Mire én: "Ezt hogy érted?"
Azt mondta, hogy "A saját gyerekeddel nem így viselkednél, igazam van?"
Eric alázatra nevelt. "Helyén kell kezelni az embereket" - mondta.
És ha csak Becksre gondolunk,
az egyik legnagyobb sztár sportolóra a világon,
ő még most is alázatos. Ezt Ericnek köszönhetjük.
Meg kell felelned bizonyos elvárásoknak, hogy sikeres legyél.
Akik ilyen szempontból megfeleltek, azok játszottak, de akik nem...
Ilyen a futball.
Akiben a legnagyobbat csalódtam, az Raphael Burke volt.
Kitűnt a tehetségével. Bárcsak a viselkedésével is kitűnt volna,
mert kezdőjátékos lett volna belőle.
Tehetséges voltam, de nem áldoztam erre annyit, mint a többiek.
Amikor azt kérdik, "Milyen volt Becks?" Vagy, "Milyen volt Giggs?"
Azt válaszolom, "Először is, nagy áldozatot hoztak."
Ha valakinek csak egy kis esélye lenne ugyanezt az utat bejárniuk,
megfelelő edzésmunka és áldozat- hozatal nélkül, esélyük sem lenne.
Garyt választottam a '92-es korosztályom csapatkapitányának.
Csodálatos kapitány volt.
Gary volt a vezér,
mert ha azt láttad, hogy Gary valamit másképp csinál az edzéseken,
azt gondoltad, hogy "Ha ő így csinálja, akkor nekem is tennem kell valamit."
Igen, ő volt a csapat kapitánya.
Benne megvolt az, hogy figyeljen a többiekre is.
Szerintem ő volt az, aki összetartotta a srácokat.
Számomra ő csak Gary bácsi volt, hiszen mindent megtett értünk.
Ő már csak ilyen volt.
Többször is beszéltünk telefonon, mire én egy idő után rákérdeztem...
"Végeztél már?"
Jaj, ne! Már megint a válogatottról beszél. És Phil sem volt ám rossz.
Gaz és Phil egymásnak adták az ötleteket.
Helyben futottak, meg ilyenek.
"Srácok, egy óra múlva kezdődik a meccs. Nyugalom."
Az ember csak lepihen, nézi őket,
és azt kérdi, "Mit csináltok?" "Ti meg mit csináltok?"
De erre ők rá sem hederítenek.
Bele lehet gondolni, hogy miről tudnak ők ketten beszélni.
"Phil, látod ezt? Kupadöntőt játszunk, és nézz csak rájuk."
"Fel sem készülnek rendesen. Nem úgy, mint mi."
- "Te felkészültél?" - "Igen, felkészültem."
"Oké, mi jól felkészülünk. Őket hagyjuk magukra."
Már egész kicsi koruk óta ilyenek voltak, el lehet képzelni.
Maximálisan koncentráltak, és ez működött.
IFJÚSÁGI F.A. KUPA DÖNTŐ 1992. MÁJUS 15.
Két rossz emlékünk is volt az ifjúsági kupával kapcsolatban.
Egyszer az elődöntőben estünk ki, amikor még iskolás voltam.
Ez volt az első évem, és a döntő előtt kiestem.
Kétségbeesetten akartam nyerni,
pedig már az első csapatban is pályára léptem párszor.
Úgy gondolom, remek meccs volt. Egyszerűen élveztük a játékot.
Négy, öt, hat gólokkal nyertünk többnyire minden héten.
Ben Thornley megindul, senki sem figyel rá!
És belövi!
Switzer beverekedi magát, a társak középen várják a labdát.
És a labda Giggshez pattan!
Butty ollózása maradt meg a leginkább arról a meccsről.
Nem lett belőle gól, de ez feltüzelte őt.
Érezhető volt, hogy mi fogunk nyerni, egyszerűen csak...
Csak tudni lehetett.
Kemény meccs volt.
Mármint, ez volt életem legnagyobb megkönnyebbülése.
Hogy győztesként vonulhattunk le aznap a pályáról,
és, hogy a fiúk emelhették fel azt a trófeát.
Szenzációs volt.
Vajon hányukat láthatjuk majd a Manchester United első csapatában?
A klub régóta nem nyerte meg ezt a címet.
Azt hiszem, A Busby Bébik voltak az utolsók, akik megnyerték.
Bementünk az öltözőbe, és ott volt a menedzser,
meg a játékosok is. A felnőtt csapat játékosai.
Mindenki ott volt, még az igazgatók is.
Az egész óriási horderejű volt.
Az érmet később odaraktam a többi érmem mellé.
Nem akartam feljebb, vagy lejjebb rakni,
hiszen ez is annyit ér, mint a többi érmem.
16, 17, 18 évesen ez a legnagyobb cím, amit megnyerhet az ember.
Jó volt a csapatszellem, a társak, és az edzők egyaránt.
Régen nyertük meg a kiírást utoljára,
Mi emelhettük a magasba a trófeát az Old Traffordon, ennél nem is kérhettünk többet.
Szép eredmény volt, de sosem elégedhetünk meg egy trófeával.
"Oké, jövőre megint megcsináljuk."
A karrierem legjobb időszaka ezek az évek voltak.
Együtt játszhatsz a barátaiddal,
és nincs rajtad túl nagy teher. Ez szórakoztató volt.
Tudtad, hogy jó vagy,
és, hogy a csapatod is jobb, mint akik ellen játszol.
Még ma is azt mondom, hogy ez volt életem legszebb időszaka.
Ami a The Cliffen történt, amikor még csak gyerekek voltunk,
vagy az első profi évünk, tudják...
együtt megélni az első évet, az jelentett mindent.
Az ilyesmit szavakkal nem lehet kifejezni.
Véget ért egy éra, amikor minden egyszerű volt.
Majd jött a beavatás, maga a felnövés ténye,
az a kemény felkészítés, mind-mind nehézségeket jelentettek számunkra.
Egyszer belegyömöszöltek egy lezárt utazótáskába és felraktak a buszra.
Majd egy héttel később ugyanezt csinálták Scholesyval is.
Velem ellentétben, Nicky nem volt kicsi, de én simán belefértem.
A végén már próbáltuk szétszakítani a táskát,
mire az Old Traffordon lévő mosodások kezébe kerültünk.
Kinyitották a táskát, és visszamehettünk.
Ebédidőben meg volt szabva, hogy mikor mehetsz enni.
A másodévesek mindig meg akartak alázni minket,
így rendre el kellett valahol bújnunk előlük.
Úgy rémlik, az edzőteremben húztuk meg magunkat.
A beavatásoknál a legtöbbeknek nem kellett 15-20 másodperc sem.
Ha valami őrültséget csináltak veled, akkor dicséretben részesültél.
Tapsolnak neked egy ideig, már nem is kellett csinálnod semmit.
Ha valaki nem csinálta meg, amit mondanak,
vagy ha ódzkodtál a dologtól, ha rosszul csináltad,
akkor rögtön rád szállnak.
Egyszer Scholesyt bezárták a szárítóba, és...
Nem tudom, hogy be is kapcsolták-e,
de rázárták az ajtót, és lehet, hogy ki-be kapcsolgatták a szárítót.
Szerintem pánikrohama lett.
Egy nagy, ipari szárítóról beszélünk.
Elképzelhető, hogy ez újította ki az asztmáját is.
Az volt a legjobb, amikor elvittek a klubokba, hogy szedj fel valakit.
Egyszer veled kellett csinálnom.
- Velem? - Aha.
Akkoriban nem igazán tudtam könnyen beszédbe elegyedni lányokkal.
Nekem Clayton Blackmore naptárára kellett szexuális tevékenységet végrehajtanom.
Ne!
- Az ágyban? - Igen, az ágyban.
Az volt a legrosszabb.
Meg a stoplis fényezés...
Kiírták a hátamra, hogy stopli fényezés...
Kanalat is tettek a szádba?
És nem rajzolták rád a mezt?
Nem is tudom. Nem tudom kinek kellett...
Giggsy csinálta azt régebben.
Az te voltál!
Az is része volt a beavatásnak.
Oké, most nézd meg, mi lett belőled.
- Akkor az nem tetszett. - Szívesen.
- Szörnyű voltál, Giggsy. - Utáltalak.
Ettől lettél kemény, erős és kitartó.
Többé nem féltél idiótát csinálni magadból a barátaid előtt.
Bátran ki mertél mondani bármit az idősebb játékosokkal szemben is.
Ma már ez terrorizálásnak minősülne,
de akkoriban ilyen áron lehettél a klub játékosa.
Ha 20 évesen valami nem úgy megy a pályán, ahogy kéne,
és ha nem vagy elég kemény ezt megmondani az idősebbeknek,
akkor esélyed sincs, hogy Man. United játékos legyél.
Még ha utáltam is, és rosszul lettem tőle,
ezek azok a régimódi értékek, és kemény felkészítés,
amiben manapság már nem részesülnek a fiatalok.
Örülök, hogy velünk csinálták ezt,
mert amikor tartalék játékosok lettek belőlünk,
mi voltunk azok, akik eltörölték ezeket a beavatásokat.
Mi tudtuk, hogy mennyire rosszul tud az ilyen esni a fiataloknak.
Így ez abbamaradt.
El kell ismernünk, hogy a '60-as, '70 és '80-as években
Liverpool városa nagyszerű időket élt meg a zenében és a fociban is.
De azt kell mondjam,
hogy az elmúlt 20 év a Manchesteré volt.
Megalakult a The Stone Roses, az Oasis, a United bajnok lett...
Sok hasonlóság mutatkozik a két város között.
Harci szellem, dicsőség, becsületes polgárok.
Mintha egy törzs lennének. És miért is ne lennének azok?
Ki ellen rúgtad az első hazai gólodat?
A Galatasaray ellen.
- Igen? - Aha.
- Az a gyenge lövés volt az az alsó sarokba? - Igen.
Jól eltaláltam.
- És a tied, Scholesy? - Gondolkodom.
Arra emlékszel, hogy itt játszottál? Vagy arról is teljesen megfeledkeztél?
A '99-es szezonban, januárban, a Liverpool ellen játszottunk.
- Az F.A. Kupában? - Az F.A. Kupában.
- 1:0 oda, és úgy... - Igen.
- ...öt perc volt még hátra. - Michael lőtte az ő góljukat, ugye?
- Michael Owen? - Igen.
Arról is én tehettem.
Beívelték a labdát, én meg azt sem tudtam, hol vagyok.
- Emlékeztek? - Nem fogtál embert.
Akkor is engem hibáztattál.
Sosem felejtem el azokat a gólokat, amiket miattam kaptunk.
Sokat kell észben tartanod, nem igaz?
Az volt a szezon leghangulatosabb meccse.
- Igazság szerint. - Igen.
Igen, az utolsó néhány perc. Szerintem az egész akkor kezdődött.
1998/99-ES SZEZON OLD TRAFFORD, 1999. JANUÁR 24.
FA KUPA, 4. FORDULÓ MANCHESTER UNITED - LIVERPOOL.
Ha visszagondolok a '98/'99-es idény elejére,
nem hiszem, hogy bármi különbség lett volna a korábbiaktól.
Tudtuk, hogy jó csapatunk és erős keretünk van.
Számítottunk rá, hogy jók leszünk.
A formánk hullámzott a szezon elején.
Elég sok gólt kaptunk.
Nyugtalanok voltunk, a támadójátékunk briliáns volt,
de hátul elég sok gólt kaptunk a bajnokságban.
Aztán karácsony után, jött a Liverpool elleni FA Kupa meccs...
Micsoda találkozó volt!
Úgy éreztük, hogy megfagyunk odakint.
A szezon eddig nem úgy alakul, ahogy azt a Manchester United remélte.
Legalábbis egyelőre.
De egy kupameccs ez ellen a fiatal Liverpool ellen
mindent megváltoztathat.
Ők vezettek egy góllal.
És már csak 4-5 perc volt hátra.
Beckham áll a labda mögött.
Cole felé száll a labda... de Yorke fejel!
Ha vezet az ellenfél, és rúgsz egy egyenlítő gólt,
tudod, hogy jönni fog a többi is.
Cole-t keresik ismét. Talán majd Scholes...
Solskjaer!
Az a fordítás, a két kései góllal,
meghatározta az idény hátralévő részét, és számomra...
számomra az volt a fordulópont.
A többi csapat tudta, hogy bármennyi gólt lőhetnek,
mi mindig vissza tudunk jönni.
Ott volt a fejükben, hogy ezek képesek a fordításra.
A Manchester United története nagyszerű volt.
Jó játékosaink voltak... Olyanok voltunk...
mint a kísértetek.
Mindig amikor a menedzser irodájába mentem az Old Traffordon,
éreztem Sir Matt Busby pipájának az illatát.
Érezni lehetett, hogy...
Hogy mekkora jelenléte volt.
Elég volt annyi is, ha csak elmentél mellette, vagy ha ránéztél.
Az ajtaja mindig nyitva állt.
Most már úgy érzem, hogy bárcsak többször mentem volna be hozzá,
többet beszéltem volna vele, de féltünk tőle.
Olyan volt ő, mint egy Isten.
A családunknak két nagyon fontos könyve volt.
Az egyik egy óriási Biblia.
A másik pedig egy fotóalbum volt.
Tudják, rólunk voltak benne fekete-fehér fotók kiskorunkból.
Meg az összes rokonunkról, akit csak ismertünk.
A legnagyobb kép hátul volt található a Busby Bébikről.
A müncheni repülőtéren fekszenek a roncsok.
Még mindig oltják a tüzet a gépen, amin 21 ember lelte halálát.
Az iskolában hallottam, mi történt.
Ott hallottam a híreket, és elsírtam magam.
Az egyik tanárnak át is kellett kísérnie egy másik terembe,
annyira megérintettek a történtek.
Arra gondoltam, hogy nem... nem lehetnek halottak.
Mire a tanár azt mondta "Sajnálom, Eric, de meghaltak."
Amikor megnyertük az ifjúsági kupát 17, 18 évesen,
akkor kezdtek minket a Busby Bébikhez hasonlítani.
A nagyok nyomdokai léptünk.
Ők is fiatalok voltak, és ők is csak játszani akartak.
Volt egy álmuk, ahogy nekünk is.
Az ő örökségük hatalmas.
Minden, amivel ma egyenlő a klub neve, az az ő tragédiájukra épül,
és Sir Matt Busby eltökéltségére, hogy új csapatot épít.
Hogy újra belevágjanak.
Nyilvánvaló, hogy amit ő épített a Manchester Unitednál,
a főnök tetteit is meghatározta a Manchester United irányításában,
és ennek voltunk mi is részesei.
Ez érezhető.
Cardiffban születtem. Apám rögbi játékos volt,
és amikor aláírt a Swinton csapatához,
Manchesterbe költöztünk, mikor hét éves voltam.
Az utcánkban mindenki United szurkoló volt.
Velük tartottam a Stretford Endre, a United Roadra...
A haverokkal a 26-os számú, meccs busszal utaztunk.
Sokszor próbáltunk bemászni nagyjából a semmiért.
Minden ilyesmibe benne voltam United szurkolóként.
Legelőször, mikor megláttam, arra gondoltam, "Istenem,
ez most mi volt?"
Ha itt ez a követelmény, akkor nekem annyi, megyek haza.
Én végeztem itt. Mi értelme volna az egésznek?
Értik, miről beszélek? Megyek haza, Burybe,
és inkább rugdosom csak a labdámat a falnak.
Nem akarok vele játszani, mert Ryan hihetetlen volt.
Ryan Wilsonnál a labda,
a Salford sztárjánál.
Remek a passz Winwoodnak. És micsoda gól!
Meg sem közelítettük az ő szintjét.
Sehol sem voltunk az ő tudásához képest.
Amikor aláírta a szerződést, George Graham benézett az irodámba.
Ahogy készült elmenni, utána szóltam...
"George, van itt egy játékos."
Megkérdezte, mi a neve. Mondtam, hogy Ryan Wilson.
Az apja nevét vette fel.
Pár évvel később megittunk George-dzsal egy pohár bort,
és megkérdezte, hogy mi lett azzal a csodafiúval, Ryan Wilsonnal.
"Sosem felejtem el a nevét" - mondta.
Mondtam neki, hogy megváltoztatta a nevét.
Ő megkérdezte, hogy mire, én meg mondtam, hogy Ryan Giggsre.
"Ne viccelj velem!"
Igen, mikor odaigazoltam, Giggs már bemutatkozott.
Már vagy 15 éve visszavonultam, és ő még mindig játszik.
Ez őrület.
Sosem felejtem el, mikor a menedzser megnevezte a csapatot
a régi Old Trafford öltözőjében.
Csak ültem ott, nem figyeltem, hogy miről beszél,
nem is igazán érdekelt, mert kizártnak tartottam, hogy játszani fogok.
Már csak a bal szél maradt hátra.
És ő... Sosem felejtem el.
Azt mondta, "Ryan, ma te játszol a bal oldalon."
Mire én: "Az én nevemet mondta?"
Nem szeretek repülni.
Mindig, amikor földet érünk,
el sem hinnék, mennyire meg vagyok izzadva.
Ez az egész... ugyanolyan érzés volt.
14-es számmal a pályán a 17 éves Ryan Giggs.
Motivációként tekintettünk az ő példájára.
"Ha a menedzser megadja neki az esélyt,
akkor valamikor nekünk is meg fogja."
Giggsnél a labda!
Ez a fiú egyre jobb és jobb lesz.
A másnapi edzéseken, ha a menedzser azt látta,
hogy frissen borotválkoztam, megmondta nekem, hogy
"Este buliztál, igazam van?" Erre én nemmel válaszoltam.
Mire ő: "De igen. Ilyenkor mindig borotválkozol."
"Ha bulizni mész, mindig megborotválkozol,
mindig frissen borotvált vagy."
Ettől kezdve megtanultam, hogy ha bulizni akarok, ne borotválkozzak.
Azt hiszem, a '90-es évek Manchesterében felnőni
fantasztikus, egyedülálló élményt jelentett.
Olyan bandákkal, mint a The Stone Roses, a Happy Mondays, az Inspiral Carpets,
kiegészítve a house zenékkel,
nem volt semmi időszak.
- Fergeteges volt a város. - A Hacienda. A Boardwalk.
Koncertekre mentünk a Spike Szigeten...
az egy különleges időszak volt.
Emlékszem, hogy egyszer az egész csapat elment a Haciendába.
A sajtó miatt az ilyen nem sűrűn fordult elő.
Volt ilyen játékos belépő is, Man. United belépők.
Vagyis minden...
játékosnak volt egy.
Egyes klubok ingyen kapták ezeket.
Csak fel kellett mutatnod a játékos belépődet és már bent is voltál.
Az volt a legjobb abban, hogy Manchesterben nőttem fel,
hogy mindenki vigyázott a másikra. Ha jó srác voltál,
ha nem voltál beképzelt, vagy nagyképű,
a kidobók vigyáztak rád.
Úgy tűnt, mintha az egész várost elvarázsolták volna.
Büszkék lehettünk a város csapatára és zenéjére is.
Mi más kellett volna még? Mi más?
Manchester megújította magát.
Nem volt szükségünk vezérre. Sőt, szándékos közönyt
mutattunk Margaret Tatcher Miniszterelnöksége felé,
és ez egy jel volt számunkra.
Ki sem léphetünk a lakásunkból, mindenhol csótányok és bogarak vannak.
A lépcsőházakban?
Ezekben a háztömbökben.
Úgy használják ezeket az épületeket, mintha bordélyházak lennének.
Ez undorító!
Tatcher gyermekeiként nőttünk fel és...
Szívemre teszem a kezemet. Amiatt a ribanc miatt kezdtem el zenélni,
hiszen az iskola elvégzése után rögtön hozzánk vágta az alamizsnáját.
Így mégis hol kéne megtanulnom játszani egy hangszeren?
Néhány északi város nem tartozott hálával senkinek és semminek.
Legyen bármennyire is rossz a helyzet, ezek a városok mindig újjászületnek.
A futballcsapatok, különösképp a United ennek a szimbóluma.
Sharpey szeretett bulizni, szerette jól érezni magát.
Vele volt a legtöbb közös dolgunk, a kor viszonyaihoz mérten.
Láttam Giggset és Lee Sharpe-ot, meg még néhányójukat,
ahogy a klubokban töltik a szabadidejüket.
Gondolom, nekünk kellett volna lekoptatni őket, hogy feküdjenek le,
ne bulizzanak tovább, mert közeleg a Liverpool elleni meccs.
De ez nem a mi dolgunk volt.
Egész biztos, hogy Fergie szemmel tartotta a játékosait ilyenkor.
Az öreg megtudta, hogy én és Sharpey elmentünk bulizni,
úgyhogy teljesen váratlanul feltűnt Sharpey házában...
Amikor benyitott az ajtón, pont ott voltam vele szemben.
Bárhol máshol észrevétlen lettem volna.
A hűtőnek támaszkodva, egy sörrel a kezemben álltam.
Sosem láttam még ilyennek az öreget.
Kidobta a haverjainkat, és az összes csajt is.
Azt kérdezte, "Hol van... Hol van Sharpey?"
Ezért az egyik haverom felrohant az emeletre,
azt kiabálta, hogy "Sharpey!" Ő meg a tükör előtt állt.
Épp öltözködött.
Tudják, készülődött, feldobta a dzsekijét.
"Itt a főnököd, itt a főnököd!"
Sharpey úgy reagált, hogy "Na persze, biztos eljött ide..."
És csak öltözködött tovább.
Majd hirtelen a tükörben meglátta, hogy az öreg jön fel a lépcsőn.
Volt ott a bulin pár újonc is,
ők már korábban meghallották a hangját.
Ezért a gardróbba bújtak, az ágy mögé,
valaki még az ablakon is hajlandó volt kiugrani.
És az öreg róluk nem is tudott. Ők nem lettek elkapva.
Engem és Sharpey-t viszont még elcsípett.
Leültetett minket és tűrnünk kell a beszédét.
"Sharpey, te mész vissza az albérletbe, nem lakhatsz a saját házadban."
"Így is sok esélyt adtam."
Nekem azt mondta, hogy "Te is így akarod végezni?"
Attól a naptól kezdve, jobban koncentráltam.
Láttam már korábban is kifakadni az öreget, de ennyire még nem.
1998/1999-ES SZEZON VILLA PARK, 1999. ÁPRILIS 14.
FA KUPA ELŐDÖNTŐ ÚJRAJÁTSZÁS MANCHESTER UNITED - ARSENAL.
Az utolsó dolog, ami kellet a csapatnak, az újrajátszás,
mégis ez lett a vége.
A United naptára már így teljesen megtelt májusig,
már amennyiben még mindig a triplázásban reménykednek.
De az Arsenal duplázási reményeit se felejtsük el.
Valaki itt ma el fog bukni.
Volt egy meccsünk 3-4 nappal korábban is.
Majd jött a Juventus, a bajnokság meg robogott tovább.
A menedzser emiatt változtatott. Én játszottam az első meccsen.
Pozitívak voltunk, de nem adtak meg nekünk egy gólt.
Én mindenképp játszani akartam, de csak csere voltam.
Ezekben az időkben az Arsenal volt a riválisunk.
Az Arsenal fantasztikus volt, a legjobb angol csapat
valószínűleg, akik ellen játszottunk.
Erő, gyorsaság, agresszió, tapasztalat, tudás.
Minden megvolt bennük.
Nagyon nehéz volt ellenük játszani.
Náluk játszott Martin Keown, és ők mindannyian...
És David Seaman, mindannyian jó srácok voltak. Bírtam őket.
De a pályán valósággal gyűlöltem őket.
Nagyon fárasztó meccs volt.
Megszereztük a vezetést, majd kiegyenlítettek.
Keaney-t kiállították, vagyis emberhátrányba kerültünk.
Mindenki tele volt érzelemmel.
Le kellett volna cserélniük engem.
Fizikailag és mentálisan is kimerültem.
Érzelemdús este volt, de én leromboltam a falakat.
Ray Parlournál volt a labda, és rám vezette.
Emlékszem, hogy megtörve éreztem magam.
Még ma is az jár a fejemben, ha visszagondolok, hogy "Nekem annyi."
Így lerogytam a földre azzal a gondolattal, majd leszerelem.
Fáradt voltam... és rossz döntést hoztam.
Mikor befújták a büntetőt, azt gondoltam, hogy "Az életemnek vége."
"Halott ember vagyok..."
"Inkább meghalok, csak ne lőjék be a büntetőt."
Ez egy olyan pillanat volt, amikor azt hittem,
hogy ha most Dennis Bergkamp ezt belövi
a karrierem a Unitednál a végéhez ér.
Én és Phil odamentünk ünnepelni Peter Schmeichelhez,
mire ő azt mutatta nekünk, hogy menjünk, amerre látunk.
Szó szerint ellökött magától, és megindultam hátrafelé.
A meccs elég feszültté vált.
Úgyhogy a menedzser jobbnak látta, ha beküld engem is.
Friss voltam és azt mondta nekem, "Szerintem a jobbhátvédjük fáradt."
"Ha van rá alkalmad, fusd meg, csinálj vele valamit."
10 emberrel voltunk, és vártuk a büntetőket.
Di kitartottunk.
Az Arsenal csak támadott megállás nélkül.
Aztán Giggsy megszerzi a labdát.
Patrick Vieira adta el a labdát.
És emlékszem, hogy Giggsy hirtelen meglódult.
Ha én sprintelek, az könnyen észrevehető.
Ha Giggsy sprintel, minden lelassul körülötte.
Finom lépéseket tesz, mintha a lába nem is érne földet.
Megszerezte a labdát. Én voltam mögötte a balhátvéd,
és kiabáltam neki, hogy "Giggsy, Giggsy, jövök mögötted!"
Azt gondoltam, hogy majd keresztezek.
De Giggsy egyre távolabb és távolabb került tőlem.
Rávezette a labdát a védőkre. Tudtam, hogy ez lesz,
15 éve látom ezt tőle.
Megálltam, és mintha minden lelassult volna.
Ide-oda. Csak siklik ide-oda. Mint egy gazella.
Volt benne egyfajta kecsesség.
Sorra csinálta a testcseleket, anélkül, hogy labdához érne.
Elküldte Lee Dixont, majd martin Keownt is.
Csak néztem, ahogy megy előre, rendületlenül.
Azt hiszem, Scholes jött a túloldali kapufánál.
Ott van Scholesy, ott van Scholesy.
Csak be kellett volna adni, nagyot futottam.
És én mondom, még mindig vagy 20 méterrel le voltam maradva,
pedig olyan gyorsan sprinteltem, ahogy csak tudtam.
Ez volt Ryan Giggs, mindegy, hol játszik. A Lower Broughton Roadon,
a Littleton Road, a The Cliff edzőpályán, a Carringtonon...
Ez volt az igazi Ryan Giggs.
És ez volt az ő pillanata.
Micsoda gól!
Egy varázslót láttak varázslás közben!
Ez a gól felidézi
az F.A. Kupa múltjának összes nagyszerű pillanatát!
Csak megfeledkezel magadról, és nem tudod, mit csinálsz.
És minden...
Elmegy a józan eszed.
Úgy döntöttem, hogy leveszem a mezemet és elkezdem pörgetni.
Megrohamoztak a csapattársaim, majd a szurkolók is.
Mindenki rajtam csüngött, és ez...
hihetetlen volt.
Hány ilyen gólt láthatsz életed során?
Pláne, ha azt a te kedvenced szerzi.
Ez a legszebb gól, amit valaha láttam.
Minden szempontból. Fontos is volt,
ahogy csinálta, és akiket maga mögött hagyott...
Védőként máshogy tekintesz ezekre a srácokra.
Ők a hősök, ők írják a történelmet,
ha szükséged van rájuk, ők ott vannak.
Az egész szezonra tekintve, mindenki részesült ebben.
Kivétel nélkül, mindenki.
De Giggsy pillanata kiemelkedik.
Ha ezt a meccset megnyerik,
lehet, hogy dupláztak is volna...
Láttátok azt a felvételt,
amikor Giggs belövi és leveszi a mezét...
- A felvételen látszik, hogy Scholesy... - Befutottam a kapuba.
Befut a kapuba és ő is le akarja venni. Majd látszik, hogy nem tudja mit csinál.
- Nem láttam még. - Láttátok?
Én középen vártam, hogy beadd.
Erre látom, hogy ünnepelsz, és leveszed a mezedet,
erre én is...
Ezzel elloptad volna előlem a figyelmet, Scholesy.
Fantasztikus érzés volt...
El tudom képzelni, mennyire élvezted.
Korábban sosem ért még ekkora élmény.
Olyan váratlan volt az egész, hogy nem is számítottunk rá.
A győzelem fontos volt, de a hosszabbítás nem hiányzott,
egy ilyen csatát megvívni 10 emberrel...
Nézze, Gary, ki tudja megjósolni, hogy mi fog történni a futballban?
Máshogy is alakulhatott volna a végjáték.
El lehet azonban felejteni az ilyen pillanatokat?
A szurkolóink évek múlva is felemlegetik majd.
Ahogy a játékosaink is. Erről szól a labdarúgás.
Pillanatnyilag próbáljuk a legtöbbet kipréselni ebből a szezonból.
Bejutottunk a döntőbe, már elértünk valamit,
és most megpróbáljuk megnyerni a bajnokságot.
2-3 évvel az én korom felett játszottam.
Nem a korombeliekkel játszottam sem hátvédként, sem középpályásként,
vagyis férfi ellenfeleim voltak, mikor még csak fiú voltam.
Ekkor jöttem rá, hogy fejlődnöm kell.
Hogy több vasat kell tartanom a tűzben.
A szövetségi kapitány szerint csak egy posztra kellett volna koncentrálnom.
Azt mondta, ha megtalálod a posztod,
nagyobb, jobb és hosszabb karriered lesz.
Én meg ekkor azt gondoltam,
hogy ez a legnagyobb baromság, amit életemben hallottam.
19-20 éves voltam,
kezdő a Man. United első csapatában.
Ez az életemnek egy olyan időszaka volt,
amikor erősnek kellett lennem magammal szemben,
és így is tettem, helyesen hittem ebben.
Phil népszerű volt, hiszen...
Hiszen minden társaságban megtalálta a helyét.
A jelenléte jót tett az öltözőben,
és a társaságában mindenki közvetlenül viselkedett.
Szélsőhátvédként kell, hogy legyen egy trükköd. Én a bicikli-cselt választottam.
Minden nap gyakoroltam rá.
Egyszer bemutattam ezt az Old Traffordon is.
Biciklicsel, meghúztam az alapvonal felé, és beadtam... majdnem gól is lett.
Ahogy futottam visszafelé, Butty, Becks és Keano,
teli torokból nevettek. Csak nevettek,
és én egyszerűen nem tudtam megérteni, hogy miért nevetnek rajtam.
A legszebb bicikli-cselt mutattam be a klub történelmében,
de ők ezen szimplán csak sírva röhögtek.
Legközelebb, mikor nálam volt a labda, bemutattam a dupla bicikli-cselt is.
A közönség őrjöngött,
azt hitték, hogy csak viccből csinálom,
de én nagyon is komolyan gondoltam,
fél évig ezt gyakoroltam.
És véghez is vittem a hazai pályán, a Southampton ellen.
A dupla bicikli-csel után megfordultam,
és Roy Keane azt mondta nekem, "Hagyd ezt a f'ságot."
Nem voltam túl boldog, mikor...
Én is a pályán voltam, és arra gondoltam, hogy
"Az én dalomat éneklik, legalábbis az elején, majd..."
# Phil, Phil szét fog tépni... #
"Ez így nem helyes. Phil?"
"Nem, ez az én dalom."
Lehet, hogy nem volt olyan jó ötlet, hiszen elkezdtek lemészárolni.
Ferguson számára ez fontos volt.
Az akadémia, és a fiatal játékosok.
Szemtanúi lehettünk ennek a nagyszerű generációnak,
az összes edzőtől, mindenkitől ezt hallottuk vissza.
Valóban nagyszerű generáció volt.
És meg is volt...
A csapatnak olyan menedzsere volt, aki megadta nekik az esélyt.
Épp nyaralni voltam, azt hiszem, Cipruson,
amikor megkaptam az értesítőt, láttam, hogy mennyien hagyják el a klubot.
Arra gondoltam, "Vajon mi fog történni?"
Biztos voltam benne, hogy hoznak a helyükre pár igazán nagy játékost.
A menedzser csupán a fejlődést tartotta szem előtt,
de szerintem senki sem látta előre, hogy mik a szándékai.
Eladta Mark Hughest, Andrei Kanchelskist és Paul Ince-t.
Hármat a United alapemberei közül.
Őszintén, az öreg végig mellettünk állt, nem?
Bárkit megvehetett volna.
Elég nagy nyomás volt rajta akkoriban, nem igaz?
Az a három játékos, akik elmentek...
- Kezdők voltak. Igen, kezdők.
- Kirakat játékosok. - A rajongók imádták őket.
- Imádták őket. - Gondolom, Sparkyt Scholes pótolta.
Te Incey-t, te pedig Andreit.
Én Paul Parkert.
Mindannyian nagyszerű játékosokat helyettesítettünk, nem így van?
Ez hatalmas kockázat volt.
De...
ő tudta.
Fergusonnak igaza volt.
Fantasztikus volt számomra, hogy velük játszhattam.
Hogy ezzel a generációval érhettem el sikereket.
Belecsöppentem a dolog közepébe.
Segíthettem az új, fiatal játékosokat.
Mikor elkezdtük az edzéseket, az öreg még mindig nem vett senkit,
még mindig nem vett senkit. És már jött is
az Aston Villa elleni első forduló, ahol mindannyian játszottunk.
Körülbelül fél órát követően már 3 góllal vezettek.
Egy katasztrófa volt...
És Taylor megszerzi a harmadikat!
...az a meccs.
A rosszról még rosszabbra fordult a helyzet.
A meccs után azt gondoltuk,
"Cserben hagytuk a menedzsert, aki hitt bennük."
"fiatalok vagyunk, a szurkolók biztos meg fognak utálni minket,
mindenki utálni fog, mert tönkre tesszük a klubot."
Nem mondanám, hogy jelentős problémáik lennének, de igenis vannak problémáik.
Három játékos hagyta el a klubot. Költened kell, ha van rá kereted.
Szükség van játékosokra. Gyerekekkel semmit sem lehet nyerni.
Amikor az Aston Villa megtudta kora délután,
hogy a Manchester United milyen kezdővel fog felállni ellenük,
nagy kő eshetett le a szívükről,
és ez minden alkalommal így lesz. Az edzőnek igazolnia kell.
Az igazat megvallva, néztem az elemzést,
úgy éreztem, Alan Hansennek igaza van abban, hogy nem vagyunk elég jók.
Hinni akartunk benne. Mindent megtettünk a győzelemért.
De reálisan nézve...
Öt új játékossal,
akik az akadémiáról jöttek
19 évesen,
nem tűnik túl reálisnak, hogy bármit is megnyerj.
A karrierem akkori fázisában nem voltam biztos ebben az egészben.
Nyugtattam magam, hogy "Oké, minden rendben lesz."
De tudják, nem lehettem...
Mert hát nem tudhattam, hogy minden rendben lesz-e.
Megvannak a sztárjaik. Ott van Cole és Giggs.
- Mondhatnánk Cantonát is. - Cantona.
- És Steve Bruce. - Bruce.
Ennyi nem elég. A bajnoki cím titka
a keret mélységében rejlik, és ebben nem állnak jól.
Keményen próbálkoztunk. Kivételes társaim voltak,
akik Ferguson segítségével olyan gyorsan tanultak,
hogy végül bajnokok lettünk.
Sőt, dupláztunk.
Premier League és a Kupa egy évben.
Amikor Eric visszatért az eltiltásából,
fenomenális volt, és sokáig a hátán vitte a csapatot.
Gyerekekkel nem lehet nyerni, ebben igaza volt.
Ez képtelenség.
Amiatt nyertünk, hogy a csapatban tudhattuk Roy Keane-t,
nálunk volt Bruce és Pallister,
és ezek a tapasztalt játékosok segítettek a fiataloknak átállni.
A '90-es években vegyítették a fiatalokat az idősebbekkel.
Az olyanokat, mint Paul Scholes, David Beckham, Ryan Giggs...
mind a kezdőben találták magukat,
és az idősebb játékosokkal egy hihetetlen csapatot alkottak.
Ettől a ponttól kezdve lett a Manchester United
meghatározó csapat az európai színtéren is.
Bele sem gondoltunk, hogy mennyire egyedülálló volt ez akkoriban.
Mind az első csapat játékosai voltunk.
Nem alakult ki féltékenység közöttünk,
csak arra koncentráltunk, hogy ez így is maradjon, és jól teljesítsünk.
Én nem játszottam a '96-os döntőben.
Az Arsenal volt az ellenfelünk.
Reggel a menedzser odajött a szobámhoz,
és már hallottam, ahogy köhög.
Bejött és elmondta, hogy Gary nem fog játszani.
A folyosó végéről lehetett hallani a köhögését.
Ha éreztem, hogy kihagynak a csapatból, ki sem nyitottam az ajtómat.
Ha nem talált meg az öreg, nem is hagyhatott ki, ugye?
- És elbújtál. - Igen.
Kivártad, míg abbahagyja a kopogást, igaz?
Igen, megvártam.
Emlékszem, hogy egyszer a menedzser felkeresett,
azt hiszem, csütörtökön, épp a szombati meccs előtt.
Azt mondta, hogy "Nem foglak játszatni szombaton, fiam."
"De lesz egy meccs két hét múlva, ami a megfelelő lesz neked."
Mire én: "nem játszom két hétig?"
"Alaposan készülj fel arra a meccsre, nagy szükségem lesz rád."
Arra gondoltam, hogy "Igen, akkor lesz rám szüksége."
"De akkor most kihagy engem zsinórban négy meccsről,
vagy épp arra célzott, hogy milyen nagyszerű vagyok?"
Nem tudtam rájönni.
Mivel magyarázta meg, ha kihagyott titeket?
"Ez most túl meleg."
- "Scholesy, ez most túl meleg lenne." - "Túl meleg lenne a számodra."
"Sharpey mindig jól játszik a Villa Parkban."
"Mindig jól megy neki, ezért te ma nem lépsz pályára."
Egyszer azt mondta, azért nem játszatok a Chelsea ellen,
mert van pár neonáci szurkolójuk az első sorban,
és azt gondolta, hogy én még egy kicsit fiatal vagyok ehhez.
A legjobb, amit nekem mondott:
"te nagyon jól mozogsz nehéz körülmények között,
úgyhogy novemberben te leszel az én emberem."
Egy hónapra kellettem csak, az egész szezonban.
Az a helyzet, hogy Nickynek mindig is ilyen...
iskolásfiú kisugárzása volt. Mindig rosszban sántikált.
Sir Alex mondogatta is, hogy "Butt, te valami rosszban sántikálsz."
Így volt ez mindig.
Buta, gyerekes dolgokat csináltam.
Egyszer megtréfáltam Peter Schmeichelt is.
A 190 centis óriást.
Az öltözőben ott várt ránk egy tálca szendvics,
és mellé egy nagy kancsó tea, vagy kávé.
Elképesztően hideg nap volt, lefürödtünk, és csak ültünk ott.
Peter Schmeichel felkelt egy szendvicsért, és egy csésze teáért,
de rosszul tette.
Fogtam egy tűzforró kancsót, és megálltam vele a hátsója mögött.
Majd ránéztem a többiekre, és elkezdtem nevetni.
Arra gondoltam, hogy majd biztos megérinti.
Erre ő tett egy nagy, teátrális mozdulatot,
és a férfiassága pont a forró vízben landolt.
Hallani lehetett ezt a tipikus sercenő hangot.
El sem hittük, ami történt. Hogy Butt képes volt erre.
Ennyit hallottam...
"Mit csinálsz?"
Úgy üvöltött, ahogy csak tudott.
Szó szerint meg akart ölni, ezért eldobtam a kancsót,
és elkezdtem sprintelni, ő meg végig kergetett az edzőpálya körül.
Szép kis hólyagok maradtak utána.
Én nem olyan voltam, mint Nicky. Belé egy pimasz kölyök bújt.
"Oké, akkor most fogom ezt a kancsót..."
"Igen, ezt most meg kell tennem, mert ha nem tenném..."
"Oké, hát legyen!"
Én meg nem...
Szerintem elment az esze.
Ez volt az egyik legviccesebb dolog, amit valaha láttam.
Zseniális volt.
Manchester fantasztikus volt.
Fiatalok voltunk, és a Unitedban játszottunk. Nem volt okunk a panaszra.
Azt csináltad, amit mindig is akartál,
a mellkasodon azzal a címerrel, amire vágytál.
Nagyon optimisták voltunk akkoriban.
Az ifik közül hatan kerültünk fel a felnőtt csapathoz,
és még kezdők is lettünk a Unitedban.
Ideális környezet volt az egy fiatal embernek.
Változott a zene. Változott a politika. Változott a futball.
Jött egy fiatal banda Burnage-ből, az Oasis, ami meghódította a világot.
Ez optimizmussal töltött el minket, amit az egész országban érezni lehetett.
Anglia jól megvolt a maga módján.
És a semmiből hirtelen kipattant ez az egész tombolás.
Elindult egy bizonyos kulturális hullám, ami hirtelen domináns lett.
A semmiből minden elkezdett csillogni a világ szeme előtt.
Volt egy Union Jack gitárom, amit elküldtem az Oasisnek dedikálásra,
és hát, őszintén szólva, tudnom kellett volna...
Azt írta rá, "Garynek, aki a jövőben hány válogatottságot érdemel?"
"Én megmondom: semennyit. Szeretettel, Noel Gallagher."
Felette pedig az állt, hogy "MCFC".
Azoknak az éveknek a távlatából azt érezhettük,
hogy a közösségi szellem megszűnt létezni.
Minden az egyénekről szólt, és az önzésről,
mintha nem is létezne olyan, hogy társadalom.
Hajthatatlanok voltunk afelől, hogy új ideákra van szükség.
17 évig szenvedtünk, de az álmainkat nem adtuk fel.
A Munkáspárt hazatér!
Nem is gondoltam arra, hogy fiatal voltam, nagyon fiatal.
Emlékszem, hogy mikor először beléptem a Downing Streetre,
hogy találkozzak a Közigazgatás elnökével,
aki a brit intézmény egy bevett, idősebb figurája volt,
rám nézett, és azt mondta, "Ezzel megvolnánk. És most?
Amíg át nem gondoljuk azokat az időket, rá sem jövünk, milyen fontosak voltak,
és, hogy milyen szerencsések voltunk, hogy a részesei lehettünk.
Játékosként ők is azt érezhették, mint mindenki más.
Kíváncsiság jellemezte a kultúrát, a művészeteket, és a politikát is.
Gondoljunk csak a változásokra, amiket a Lordok Házában eszközöltünk.
Megszabadultunk a Trónöröklési Rendtől,
létrehoztuk az első skót parlamentet,
majd megkötöttük az északír békeszerződést.
Azt hiszem, hogy...
ami nagyszerű volt annak a kornak szellemiségében,
hogy azelőtt nem létezett ésszerű értékítélet,
de aztán pontosan ez járta át azokat az időket.
Valahogy minden hirtelen újra megtelt reménnyel,
változások álltak be, az emberek jól érezték magukat, tudják...
Szép idők voltak azok.
A Stretford Endet lerombolták,
és már egy új, hatalmas stadionnak adott helyet az Old Trafford.
A világ összes stadionja nagyobb és jobb lett.
Minden nagyobb és jobb lett.
Maga a játék is teljesen megváltozott.
Más szemmel nézték az emberek, és máshogy is közvetítették.
Több pénz lett a fociban, és a béreket felemelték.
Az angol futball nagy szerepet játszott az identitásunkban.
Ami korábban politikailag jelentéktelen volt,
hamar politikailag jelentős lett.
Talán mi is részesei voltunk ennek a forradalomnak.
Ha mondaniuk kéne egy játékost, aki ezt az egészet megtestesítette,
gondolom David Beckham mondanák.
Kelet Londonban nőttem fel, és Leytonstone-ban születtem.
Ott is éltem körülbelül 10 évig,
mielőtt Chingfordba költöztünk, kelet-London előkelő negyedébe.
Ott laktunk, amíg Manchesterbe nem mentem, vagyis olyan 15 éves koromig.
Apám hatalmas Man. United drukker volt, másról sem tudott beszélni.
A kedvenc játékosa Bobby Charlton volt.
A két középső nevem Robert és Joseph.
A "Robert" Bobby Charlton miatt, és a "Joseph" nagyapám miatt.
Nagyapám Tottenham rajongó volt. 50 évig volt a klub bérletese.
Így karácsonyra apámtól mindig egy új Man. United mezt kaptam.
Nagyapámtól pedig mindig egy Tottenham mezt.
Milyen érzés volt aláírni a szerződést? Mit éreztél akkor?
Fantasztikus volt, már onnantól fogva, hogy elindultunk.
És az is, amikor megérkeztünk.
Aláírni azokat a papírokat...
El sem hittem, hogy ez tényleg megtörténik.
Amikor Becks megérkezett, úgy nézett ki, mint a United kabalája.
Voltak pólói, sáljai, sapkái, még egy Bobby Charltonos kitűzője is.
Egy megrögzött Man. United szurkoló volt.
Nekünk, helyi srácoknak furcsa volt látni,
hogy egy londoni srác többet tud a Unitedról, mint mi.
Kínos volt egy kicsit.
Sir Alex Ferguson hívott minket a családi házunkban,
anyukám vette fel a telefont, és egy erős skót akcentus szólt vissza,
hogy, "Mrs. Beckham, itt Alex Ferguson," mire anyukám csak...
Szólt apámnak, aki kizártnak tartotta az egészet.
Ő vette át tehát a telefont, és elkezdtek beszélni.
Ferguson rákérdezett, hogy "Hogy játszott David a hétvégén?"
Apám pedig mindig azt mondta, hogy "Nem volt rossz, de tud ő jobbat is."
Az apám már csak ilyen.
Brucey és Robbo még ki is figurázták.
"Na, ez is biztos valami játékos lehet."
"De mit csinál a Man. United öltözőjében?"
Sokszor jártam az öltözőben, és segítettem Normannak
a koszos alsókkal, zoknikkal, meg cipőkkel...
Imádtam ezt csinálni.
A Man. Unitedban voltam, United játékosok között,
akik csak szimplán ledobták a holmijukat a földre,
én meg felvettem azokat, és beraktam egy dobozba őket.
Amit kedveltem benne, hogy mindenkit egyformán kezelt.
A klub elnökétől kezdve a szertárosig,
ugyanúgy viszonyult mindenkihez.
Mindenkire gondosan odafigyelt.
Ezek azok az értékek, amikre nevelték.
És nem lesz honvágyad?
Valószínűleg lesz egy kicsi, de azt csinálhatom, amit akartam.
David nagyon erős volt fejben, ezt mindig is csodáltam benne.
Akik nem ismerik, azok azt mondanak róla, amit akarnak,
de ennél jobban fejben soha senki nem lesz erősebb nála.
Mindannyian kaptunk autókat a Hondától.
Mindenkinek volt egy Hondája.
Sok hónapot és sok évet vártam arra a kocsira.
Mindenki másnak hamarabb lett meg az autója, mint nekem.
Úgy rémlik, 21 meccsen kellett pályára lépni.
Én hat-nyolc hónap után 18-19 körül járhattam, és ettől kikészültem.
Már annyira közel voltam.
Elmentem a Hondához, megrendeltem az autót, és egy Prelude-dal jöttem ki.
Nagyon boldog voltam akkor.
Becks Hondája fekete volt.
Pluszba fizetett a bőr ülésre...
Az F.A. Kupa bónuszomhoz nyúltam.
Minden pennyt összeszedtem, amim csak volt.
Pluszba fizetett a felnikre...
A kereskedő azt mondta nekem,
"Tudod, hogy ezt az autót egy év múlva vissza kell adnod, igaz?"
Mire én: "Igen, persze, semmi gond."
Használtuk egymás autóit.
Minden nap Becks kocsijával akartunk menni a bőr ülések miatt.
Ettől ő teljesen megőrült.
Hiszen nálunk voltak a cipőink is, és összekoszoltuk a bőrt.
"Srácok, srácok, ne koptassátok el a bőrt, ha kérhetném" - mondta.
Nem emlékszem konkréten erre,
de pont úgy hangzik, mintha én mondtam volna.
Ahogy beszélt nekünk erről,
minden nap kérdezgettük tőle, hogy "Végeztél már, Becks?"
"Mi már indulnánk."
Fuvaroznia kellett minket, mi meg tönkretettük az ülést...
Minden cuccunkat csak ledobtuk az ülésre.
A végén már sem lehetett ismerni az autóra,
de jól nézett ki, amíg az enyém volt.
Amilyen gólt lőtt a Wimbledon ellen, azt minden nap gyakorolta.
Minden egyes nap.
Állandóan rápróbált a felező vonalról,
vagyis onnan lövöldözött a kapura.
Hihetetlen volt, ahogy azt ellőtte.
Én sérülés miatt kihagytam azt a meccset.
Az egyik csapattársam mondta, hogy Becks a félpályáról lőtt gólt.
Azt gondoltam, hogy csak felfújja az egészet.
"Biztos olyan 35-ről talált be valami jó szögből."
Eric Cantona csak csóválta a fejét, én meg azon gondolkoztam, hogy
"Eric Cantona most nyilván arra gondol, hogy ez milyen szép gól volt."
A menedzser felém fordult, és azt mondta, "Szerencséd, hogy bement."
Gondolom ellenkező esetben lecserélt volna.
Még ha nem is ment volna be,
ez egy jó elgondolás volt.
Akkor indult meg a népszerűségünk felfelé.
A világ minden pontján ezt a gólt csodálták.
Azelőtt szerintem csak Pelé próbálkozott ilyesmivel.
És még ő sem tudott ilyenből gólt lőni.
Mindenki tudja, hogy Becks sztár akart lenni.
Bőr üléseket akart az autójába, mikor nekünk csak szövet volt.
A legjobb rádiót akarta beleépíttetni, a legjobb zenékkel.
Túl akart nőni az egész játékon.
A divat fontos volt a számára, ahogy a zene is.
Fontos volt neki, hogy több legyen egy egyszerű focistánál.
Nyilvánvaló, hogy Becks mekkora sztár volt,
és egyre csak még nagyobb, és még nagyobb lett.
De lényegében az öltözőben mi sem változott. Becks végig önmaga volt.
Nagy figyelemmel kísérték a lépteit.
Csodás gólt rúgott a Wimbledonnak, Victoria volt a barátnője...
Mindig a nyomukban volt a sajtó, és ez nagy nyomást helyezett Becksre.
Amit ő világviszonylatban véghez vitt, az hihetetlen.
Egyszerűen szenzációs,
hogy ilyet ért el egy futballista, aki a pályán is nagyszerű volt.
Egyszer ellátogattam egy kis, japán iskolába a semmi közepén,
és bemutatkoztam az egész iskola előtt.
Láttam az arcokon, hogy nem nagyon tudják, ki vagyok.
Abban sem vagyok biztos, hogy tudták, hol is van a térképen Nagy-Britannia.
Végső kétségbeesésemben kimondtam David Beckham nevét,
és rögtön repkedtek az elismerő szavak, ennyi elég is volt.
Megtaláltuk a közös pontot.
Becksnek az ilyen dolgok sosem estek a nehezére.
Én már az elejétől kezdve nem mondhattam ezt el magamról.
Én úgy éreztem, hogy a média kihatással van a játékomra.
Becks azonban ezt a kettőt külön tudta választani.
Szerencsémre, engem aztán békén is hagytak,
míg Becks új szinteket ért el ilyen tekintetben.
Arra gondoltam, "Ezt meg, hogy bírja ki?"
De mindig jól állta a sarat... mindig.
Barátként nem tudsz nem azon aggódni, hogy vajon ez az egész mikor dől össze.
Remekül játszottunk, jól ment a válogatottnak.
Majd csak arra emlékszem, hogy nekem jöttek hátulról.
Én meg túlreagáltam,
tettem egy rúgó mozdulatot,
idióta módon.
Abban a pillanatban tudtam, hogy ki fognak állítani.
Tudtam, hogy óriási hibát követtem el.
És piros lap!
Nem igaz!
Akkor még nem gondoltam arra, hogy ez mit von majd maga után.
Nem hittem volna, hogy ezen kell majd átesnem.
Utána egyedül ültem az üres öltözőben.
Aztán jöttek a többiek, és tudtam, hogy kiestünk.
Senki sem szólt hozzám.
Kivéve Gary, Scholesy, és... a United játékosok.
Majd odajött hozzám Tony Adams, és átkarolt.
"Tudod mit, Fiam? Mindenki követ el hibákat. Felejtsd el" - mondta.
Anya és apa az öltöző előtt vártak rám.
21-22 éves voltam akkoriban.
Szó szerint apám karjaiba vetettem magam.
Nem zokogtam így már vagy...
évek óta.
Nem is tudom, miért. Elragadtak az érzelmek.
A főnök felhívott és elmondta, hogy "Ne aggódj, fiam,
"már vége van, most már Manchester United játékos vagy
"mi majd megvédünk, mindenki együtt érez veled,
"nem kell aggódnod."
"Menj el nyaralni, pihenj egy kicsit,
"és mikor visszatérsz a Manchester Unitedhoz,
"tudd, hogy mindenki támogatni fog."
10 HŐSI OROSZLÁN EGY BUTA KISFIÚ
David volt az első angol játékos, aki ilyen megaláztatásban részesült,
amiatt, mert valamit elkövetett a pályán.
Visszataszító volt, ahogy írtak róla, mintha egy elítélt lett volna,
ezzel kellett Becksnek szembenéznie.
Páran halálosan is megfenyegettek.
Puskagolyókat küldözgettek nekem,
cím nélkül, csak bedobták a postaládámba.
Ugyanez történt a testvéremmel két év múlva, 2000-ben.
Phil adott egy büntetőt Romániának.
Teljesen bemocskoltak.
Szemtől szemben, és a médiában is.
Nagyon nehezen birkóztam meg ezzel.
Egy nap a feleségem azzal jött haza,
hogy egy angol zászlóval felgyújtották a kerítést.
Elmentünk a feleségemmel egy romantikus vacsorára,
kimentem a mosdóba még a vacsora előtt, és ott fenyegettek meg azzal,
hogy agyon fognak verni,
így inkább fogtam a feleségemet, és hazamentünk.
Az újságírók megkörnyékezték a nagyapámat, és ezt kérdezték tőle:
"Tudatában van, hogy mit tett az unokája?"
Amikor ez eljutott hozzám,
rosszabbul éreztem magam, mint bármi máskor.
Ami engem ért, az csak tíz százaléka volt annak, amin ő keresztülment.
De ez is elég volt ahhoz, hogy elvegye az önbizalmam.
Valahogy vissza kellett csempésznem a futball örömét az életembe.
Így elkezdtem a meccsek előtt imádkozni.
Imádkoztam azért, hogy a feleségem, a gyerekeim,
a szüleim, a bátyám, a nővérem, mind büszkék legyenek arra,
amit a pályán látnak tőlem. Ezt találtam ki.
A hátralévő karrieremben minden héten elmondtam ugyanazt az imát.
Ferguson ugyanúgy kezelt, mint Beckhamet.
Őt kiállították az angol válogatottból, engem meg...
a Crystal Palace ellen, és a klub ugyanúgy kezelte a két esetet.
Tagja voltam akkoriban a francia válogatottnak.
A Manchester United felkért, hogy írjak alá egy új szerződést.
És kilenc hónapig nem játszhattam.
Franciaországban épp ez ellenkezője volt.
Majd visszatértem a Unitedhez, edzésbe álltam...
Ha... ha egy edzésen vagy a Manchester Unitednál,
egyszerűen minden...
Ha valami a klubon kívül történik, bezárulnak az ajtók.
Semmi sem jut be, és semmi sem megy ki.
A menedzser megvéd téged.
Beszélt már magával Mr. Beckham a világbajnokságon történtekről?
Nem kell velem beszélnie. Ő egy Manchester United játékos.
Ha akar, beszélhet a Manchester Unitedról.
Franciaországban azt mondjuk, "merveilleux malheur".
Veled is történhetnek rossz dolgok, ehhez hozzá kell szoknod.
És ha ezt elviseled,
az sokkal jobb érzés annál, mint nem lenne mit elviselni,
mert nem történt semmi.
Kirakták a új mezeket.
Szomorú nap ez.
Vagy mégsem...
Ezek lennének az új mezek?
Mikor jártatok itt először?
20 évvel ezelőtt?
Giggs meze még mindig itt van.
Itt Ashley Youngé.
Oda üljek, ahol régen is ültem?
Ti ott ültök?
- Igen. - A saját helyemen, igen.
Ha ti is, akkor én is.
Te a kapus mellett ültél, ugye, Gaz?
Itt.
1998/1999-ES SZEZON OLD TRAFFORD, 1999. MÁJUS 16.
A PREMIER LEAGUE UTOLSÓ FORDULÓJA MANCHESTER UNITED - TOTTENHAM HOTSPUR
Még nem tudjuk, mit hoz a következő két hét.
Ha sikerrel vesszük az akadályokat, az lehet a klub történelmének
10 legdicsőségesebb napja.
Talán az egész angol labdarúgás történelmében,
hisz megnyerhetjük a Bajnokok Ligáját, az F.A. Kupát, és a bajnokságot is.
Igen, a Tottenham elleni meccs...
az volt a három döntőnk közül az első.
10 nap, 3 meccs. Megnyered, és történelmet írsz.
Nem hangzik bonyolultnak, de így történt.
Az, hogy a Tottenhamet kellett legyőznünk, nekem kicsit többet jelenthetett,
mint a többieknek.
A bajnoki cím a három trófea közül az első, amit megnyerhetnek.
De vajon begyűjti-e a bajnoki címet a Manchester United,
vagy esetleg a Tottenham megnyitja az utat az Arsenal előtt?
Az első félidőben lőhettem volna akár 5 gólt is.
Sok helyzetem volt, de én mindet kihagytam.
A United az a United, mindig a nehezebb utat választottuk.
Ők szerezték meg a vezetést.
"Ennek nem így kell lennie, mi történik itt?"
Volt egy remek helyzetem, de fölé fejeltem.
Hirtelen azt éreztük, hogy "Ez nem a mi napunk lesz."
"Az egészet elszúrjuk az utolsó fordulóban."
Mindenki a hősöket kereste.
Úgy tűnt, a Tottenham a legjobbat hozza ki Becksből.
Ő mindig nagyszerű gólokat lőtt.
Legyen az a világ bármelyik stadionja, ha hozzákerül a labda,
tudjuk, milyen technikája van, és hogy mire képes,
hiszen egész évben olyan keményen dolgozott ezen.
Giggs passzol Scholesnak.
Scholes Beckhamhez.
És berúgja! 1:1!
David Beckham!
Fantasztikus volt a gól és a mozdulat is, tipikus David.
Becks góljait nem sokszor emelték ki.
Csak az én gólomat szokták felemlegetni, az F.A. Kupa elődöntőből,
Beckham távoli csavarását pedig mindenki elfelejti.
Az a Tottenham elleni gól...
Ilyet csak Becks tud lőni.
Fergeteges gól volt.
- Te egyenlítettél ki. - Igen.
Épp a félidő előtt. Az a gól sok mindent megváltoztatott.
- Sok helyzetet hagytam ki aznap. - Rengeteg lehetőségünk volt.
- Volt vagy 4-5 helyzetem. - Igen?
Nagy helyzetek voltak, igen.
Meg is kaptam érte a magamét a szünetben.
"Hány helyzet kell még, hogy betalálj?"
Valahogy minden rosszul pattant.
Scholesynak tényleg megvoltak a helyzetei.
Sosem történt még ilyen,
hogy az Old Traffordon nyerhetjük meg.
Te készítetted elő a gólt, Gaz?
Igen, egy bal lábas íveléssel. Fantasztikus ívelés volt.
Emlékszem, épp jó helyre esett a labda.
Az ívelésem megtalálta Coley-t, és be is lőtte.
Egy kicsit hosszú volt az az ívelés, nem?
Csak szerencse volt.
Bezzeg, ha Scholes, vagy Beckham adja azt a passzt,
még sokáig felemlegetnék az emberek.
Csak lecsúszott.
Igazság szerint fel sem néztem előtte.
Csodálatos passz volt. Mintha Platini adta volna.
Pont üres területre ment a passz, és Cole átemelte a kapust.
2:1-nél már éreztük, hogy elkaptuk a fonalat.
De a végéig összpontosítottunk.
Nyernünk kellett.
A lefújás pillanatában térdre rogytam a kezdőkörben,
a magasba emeltem a kezeimet, és mire megfordultam,
Butty szó szerint jött, és felemelt a földről.
A mezemnél fogva húzott fel, és elkezdünk ünnepelni.
Ez egy olyan különleges pillanat volt, amikor nagyapám
minden bizonnyal elátkozott engem a tévé előtt,
de egyúttal örült is annak, hogy bajnok lettem.
Sőt, még boldogabb lehetett, ha belegondolt abba,
hogy ha nem mi nyerjük a bajnoki címet, akkor az Arsenal.
Így Tottenham drukkerként,
örülnie kellett annak, hogy a Man. United nyert.
Becks világa ezzel a góllal 360 fokos fordulatot vett,
hiszen a szezon elején a világbajnoki eseményekről szólt minden,
de ő minderre egy fantasztikus idénnyel válaszolt,
aminek a végén egy nagyon fontos góllal tette fel a koronát.
Egy címet már bezsebeltünk, még kettő volt hátra.
Langley-ben nőttem föl, Middleton városában.
Ez csak egy lakótelep valójában, egy kemény környék.
Szerintem nem az,
de az emberek talán ezt gondolják. Igaz, nem ez volt a legszebb hely,
nem mondom, de itt nőttem fel és én...
És én szerettem.
Volt egy tér az utcánk végén és egy nagy kerítés.
Én egész nap csak annak rugdostam a labdát és...
A szomszédok próbáltak kitiltatni. Próbálták megállítani, hogy ne játsszak.
Úgy tudom, a szomszédok elég sokat vitáztak apával,
hogy ne engedjen játszani.
Aztán labdás játékokat tiltó táblákat raktak ki.
"Nem játszhatsz többé, el kell menned,
focizz ott, ahol tudsz."
Nehéz leírni Scholesyt,
mert körülbelül három vagy négy különböző oldala van.
Mint egyén, mindig csöndes volt,
tudják, tipikus száraz humor, egysoros beszólások...
Amint befejezte az edzést, ment is haza.
Azzal viccelődtünk, hogy "Hova ment Scholesy?"
Nem is láttuk elmenni.
Visszavonult a kis hajlékába egy csomag gumicukorral, cukorkával,
M&Msszel, vagy amije volt, és csak tévézett.
Ha edzés után találkozni akartál vele, el kellett menned hozzá,
egyenesen a lakásába, ahol vicces látvány fogadott,
hisz mindegy volt, mikor mész Scholesyhoz,
koromfekete lett volna minden. A függönyök be lennének húzva,
ő az ágyán feküdne, rövidnadrágban, koromsötétben, és menne a tévé.
Nagyon szerettem őt, mint játékos, de még jobban, mint embert.
Nem keltett feltűnést a pályán kívül.
Nagyon jó volt a pályán, de utána nem nagyon láthattad őt.
Személy szerint imádom Scholesy jelenségét. Regénybe illő,
hogy ezt a fickót látszólag nem érdekelte ez az egész.
Nem zavarta, hogy mi folyik körülötte.
Csak játszani akart, és normális életet élni.
Úgy gondolom, ezt sokunk megérti.
Az emberek interjúkat kérnek tőlem,
de nem kell teljesítenem ezeket a kéréseket, nekem ez nem fontos.
Mindig is csak focizni akartam,
de sosem foglalkoztam ennek a velejáróival.
Nincs annál szebb, mint látni őt érkezni abba a lyukba,
amiről mindenki csak beszél a tizenhatoson belül.
Van ott egy nagy lyuk a tizenhatos előterében,
a tizenhatos vonal előtt, és ő ott érkezik.
Scholesnak vissza lövésre!
Szerintem ez egyike az élet nagyszerű pillanatainak.
Látni Paul Scholest érkezni egy bombára.
Számomra a legjobb módszer mindent annyira leegyszerűsíteni,
amennyire csak lehet.
Abban a percben, hogy olyanokat csinálsz, amiket nem tudsz,
amikben nem vagy jó, például,
ha megpróbáltam volna kicselezni a védőket, az időpocsékolás lett volna.
Ha ismered Scholesyt, nem fordíthatsz hátat neki.
Tudják, ha kimegyünk edzeni, elvagyunk a pályán,
és ha valakinek pisilnie kell, az illető csak elvonul egy bokorba,
de ekkor sem szabad hátat fordítani neki.
Már ifista korodban megtanulod, hogy ne fordulj meg ilyenkor,
mert egyszerűen...
Mindig megpróbáltam labdával eltalálni valakinek a tarkóját.
Nem szándékosan...
Na jó, egy kicsit szándékosan.
Becéloztam őket, ha nem nagyon figyeltek.
Egy pillanat is elég Scholesynak, hogy megszórjon labdákkal valakit.
És elég sokszor embert is talált. Többször igen, mint nem valójában.
Szóval, ha új voltál, vagy külföldi játékos,
és nem ismerted Scholesyt, hamar megtanultad,
hogyha elmész pisilni, nem fordíthatsz hátat neki.
Egyik nap eltaláltam Phil Neville-t, egy gyönyörű lövéssel, ami azt illeti.
Úgy 50 méterre volt, a pálya másik oldalán,
és úgy emlékszem plusz köröket futott edzés után.
Néhány srác leült pihenni.
Én ellőttem a labdát, és az egyenesen fejbe kapta,
mire ő elterült a gyepen, meg minden.
Mi meg kidőltünk a röhögéstől, majd összevizeltük magunkat,
és neki fogalma sem volt, hogy melyikünk volt.
Egy tökéletes pillanat volt az.
De mint mondtam, én ezt csak egy passz gyakorlatnak fogtam fel.
Az F.A. Kupa döntő számomra, és feltehetőleg sokatoknak is,
gyerekként felnőve, ez...
Mindenki erre várt. A Wembley ikertornyai, meg a...
Csak maga a teljes nap, felkelni reggel kilenckor,
nem számít ki játszik,
nekem ez egyszerűen a szezon legfontosabb napja volt.
Gyerekként a legnagyobb dolog számomra az F.A. Kupa döntője volt,
és belegondolni abba, hogy egyszer majd részt veszel egyen, vagy akár többön is,
olyasmi volt, amin csak nevetsz gyerekként.
Ha a tanárodnak azt mondtad, hogy egyszer ott leszel,
ő sírt a nevetéstől.
Szokás szerint az F.A. Kupa döntőjével zárul az angol futballszezon.
1998/1999-ES SZEZON WEMBLEY STADION, 1999. MÁJUS 26.
F.A. KUPA FINÁLÉ MANCHESTER UNITED - NEWCASTLE UNITED
Ha a Manchester Unitednak sikerülne ma a hazai duplázás,
akkor az egyedülálló európai triplázás is karnyújtásnyira kerülne tőlük...
Az F.A. Kupa döntője szombaton volt, és mi csak nyugalomra vágytunk.
A Newcastle ellen csupán egy kényelmes meccset akartunk.
De erre esély sincs egy F.A. Kupa döntőben, ami mindig idegőrlő.
De ez mégis egy kényelmes meccs lett.
Nagyon jól játszottunk az első félidőben.
Ám Keaney-t 20 perc elteltével elveszítettük, és ez nem jött jól.
Teddy váltotta őt.
Habár, úgy tűnt, a történtek ellenünk dolgoznak,
a végkifejlet pozitív lett, hiszen a becserélt játékos gólt lőtt.
Scholes... Tökéletes passz Sheringhamnek!
A csere azonnal betalál!
És Paul Scholesnak, aki sajnos nem játszhat Barcelonában,
nagy szerepe volt ebben a gólban!
Scholesy csak azt csinált, amit szokott,
nagy gólokat lőtt nagy meccseken.
Nem csak szerepelni, de gólt is szerezni egy F.A. Kupa döntőben, az...
számomra a legnagyobb dolog, amit elértem.
Sheringham... Scholes! Kettő!
Ahogy Scholesy szokta, eltűnt, nem figyeltek rá annál a gólnál.
Egy részem úgy gondolja, boldoggá tette őt, hogy a gólja a két legnagyobb
mérkőzés között esett. Ő lőtte a győztes gólt.
Általában, ha te lövöd a győztes gólt a kupadöntőben,
az újságok címlapjai tele lesznek a képeddel,
és egész nyáron téged mutatnak.
De erről a pillanatról megfeledkeztek az előző egy hét,
és a következő 3 nap eufóriájában.
Ez összefoglalja Scholesy karakterét, mivel ez egyáltalán nem zavarta őt.
Megszerezte a győztes gólt az F.A. Kupa döntőjében, majd hazament,
játszott a gyerekeivel, megivott egy sört és ennyi a sztori vége.
Azok az idők, és emberek azt értették meg velünk,
hogy hiába élünk egyre inkább individualista időket,
igenis még létezik olyan,
hogy valaki másokkal akar sikereket elérni, mintsem egyedül.
Szerintem mi ezt úgy fogtuk fel, mintha csak fociznánk a haverokkal.
Tudom, hogy ez...
Kicsit hülyén hangzik, ha belegondolsz, "Úristen, a Man Unitedban játszom",
de megadatott nekünk az a szerencse, hogy jók voltunk együtt,
és egyben a világ legnagyobb futballklubjában játszhattunk.
Kiegészítettük egymást.
Jó cimborák voltunk, bulizni jártunk, együtt fedeztük fel a világot.
Még a barátnőinkkel is együtt randiztunk csoportokban.
Mi csak hat haver voltunk,
akik úgy élvezték az életet, ahogy azt mások el sem hinnék.
Ez csak egyike volt... Olyan volt, mint egy álom.
Nem számított, honnan jöttünk, nem számított, hogyan neveltek minket,
Nem számított, hogy mi történt a korábbi csapatainkban,
vagy a tartalékcsapatban, mindig is támogattuk egymást.
Csak engem és az öcsémet tartottak testvéreknek,
de valójában mind testvérek voltunk.
Nem számított, hogy valaki végigjárta a ranglétrát,
vagy olyan csapattárs volt, akit később vásárolt a klub,
mindig figyeltünk a másikra.
Ha valakinek baja esett, mi mindent megtettünk, hogy kisegítsük,
és ez általában Nicky volt.
Gortonban felnőni tényleg nem volt rossz.
Mindig a haverokkal lógtam. Igazi munkásosztály-lakta környék volt.
Mindenki odafigyelt mindenkire.
Nem számított, kihez fordultál, az ajtók mindig nyitva álltak.
Butty Gortonból való, úgy tudom ott forgatták a Szégyenteleneket is,
ami talán elárulja, hogy milyen környék az.
De nyilvánvalóan Butty büszke a származására.
Ha jól emlékszem, az első autója egy Orion volt.
Egyszer ültem benne,
lenéztem, és ott volt egy lánc, körülbelül ilyen vastag.
"Butty, ez meg mi?"
Azt mondta, "Ahol én lakom, ott erre szükség van."
És mindig körültekerte azt a láncot a váltón, majd a kormányon is,
ez volt a legvastagabb lánc... Csodáltam, hogy beindult még az autó.
Olyan volt, mint egy horgony, és csak a biztonság miatt kellett neki.
Kemény legény volt, egy igazi utcagyerek.
Ha bármilyen gond volt, akkor tudtad, hogy csak körül kell nézned,
és Nicky ott lesz, hogy rendet tegyen.
Garyre sokszor kellett figyelnie.
A kis utcákat járva, mindig jó, ha vannak veled páran, nem igaz?
Nem Butty volt a legnagyobb,
de mindig tudta, mi a leghatásosabb, ha szembe kell szállnia valakivel.
Egyesek tudják, mikor és hol kell ütni.
Az ifjúsági csapatban Nicky volt a legjobb.
Hihetetlen temperamentuma volt,
bármilyen poszton kellett játszania, sosem ijedt meg a feladattól.
Ráébredtünk, hogy valami fantasztikus van készülőben,
hiszen az F.A. Kupa után nagy felhajtás övezte a triplázás esélyét,
de mi nem nagyon beszéltünk róla.
Biztosan megfordult mindannyiunk fejében,
de ezt sosem... sosem mondtuk ki hangosan.
Volt egy hatalmas problémánk,
mivel Keane és Scholes is el volt tiltva a BL döntőről.
Scholes szerel.
Végül is, a labdát is eltalálta.
JUVENTUS - MANCHESTER UNITED BL ELŐDÖNTŐ VISSZAVÁGÓ
De a bíró... És sárgát kap! Még ha a United tovább is jut,
Scholes biztosan kihagyja a döntőt.
Attól a ponttól tudtam, hogy nem leszek elérhető
a Bajnokok Ligája döntőjében, el kellett fogadnom.
Semmit sem tehettem ellene.
Értik, mire gondolok? Természetes, hogy csalódott voltam akkor,
csalódást éreztem a meccs után az öltözőben,
de a legfontosabb az volt, hogy bejutottunk a döntőbe.
Úgy gondolom, Roy hiánya nagyobb gondot jelentett,
mivel annyira csodásan játszott azon az elődöntőn,
hogy hatalmas problémát okozott a hiánya a döntőben.
Minden játékos arról álmodik, hogy egyszer a Bajnokok Ligájában játszhat.
Erről álmodoznak,
arról, hogy bejutnak a döntőbe,
mivel oda bejutni rendkívül nehéz.
És a hab a tortán, ha meg is nyerik azt.
Szükségünk volt valakire...
Valakire, aki képes felvenni a kesztyűt a Bayern Münchennel szemben,
és Nicky Butt személyében megvolt erre a tökéletes játékos. Ő nem fél semmitől.
Ha háborúba mész, akkor Nicky Buttot viszed magaddal.
A menedzser elmondta neki, "Hagyd az F.A. Kupát. Felejtsd el."
"Te majd a Bajnokok Ligája döntőjében fogsz játszani. Nem kockáztathatunk."
Teljesen felkavart, arra gondoltam... Nagyon felzaklatott.
Arra gondoltam, hogy azt mondom a menedzsernek, "De hát ez az F.A. Kupa."
De tudtam, hogy végül...
ez jövedelmező lesz számomra, és a klub számára is.
Ő volt az egyetlen valódi középső középpályás a csapatban.
Nagy nyomás volt rajta, és egy remek csapat ellen kellett helyt állnia.
Most majd megmutathatják.
A csapatszellem fantasztikus, mióta kiütöttük a kupából a Liverpoolt.
A lényegre fokuszálunk,
sosem adjuk fel, egyben vagyunk, és elhatároztuk magunkat.
Nagyon vártam már a mérkőzést, Lambrettámat is el kellett adnom.
Az én legbecsesebb értékemet, a Lambretta robogómat
eladtam hétfőm, a meccs pedig szerdán volt.
Aztán lefoglaltam egy szállást Salouban,
majd kifizettem 400 fontot jegyenként. De az az érzés, a közönség...
Minden pénzt megért.
1998/1999-ES SZEZON 1999. MÁJUS 26.
BAJNOKOK LIGÁJA DÖNTŐ MANCHESTER UNITED - BAYERN MÜNCHEN
A Nou Camp az egyik legendás stadion.
Nem volt jól felszerelt, kicsit régi módi, ami azt illeti.
Ahogy lemész a játékos kijárón, ott csupasz betonfal vesz körül.
Jobb oldalt van egy kicsi szoba,
mintha egy kicsi kápolna lenne, ahova bemehetsz és imádkozhatsz.
Mielőtt kimész, hogy meghalj a pályán,
előtte még elmondhatsz egy imát,
majd a folyó végére érkezel,
és ekkor a Nou Camp lépcsői felfelé vezetnek.
Ahogy mész felfele, csakis a stadiont látod magad felett.
A Manchester United volt az első angol csapat, amely felemelhette ezt a kupát,
de ahogy a Man. United sem, úgy egyik angol csapat sem triplázott még soha.
Ma lehet, hogy történelmet látunk.
A United szurkolók rengetegen voltak a müncheniekhez képest.
Nagyjából a stadion 3/4-ét a mi szurkolóink tették ki.
Tudtuk, hogy hatalmas meccsen játszunk, és amikor megpillantod a családodat,
kiintesz nekik, aztán csakis a játékra figyelsz.
Az volt a mi esténk.
Azon az estén múlott, hogy Manchester United legendává válunk,
vagy csak a bajnokságot, és az F.A. Kupát nyerjük meg.
A meccs alakulása nem kedvezett nekünk, főleg nem a kezdés.
Nagyszerű volt az ellenfél, tele tapasztalattal,
mélyen arra gondoltunk, hogy
"Ez az a meccs, ahol nem tudunk majd fordítani?"
"Olyan sokszor fordítottunk, oda lenne a szerencsénk?"
"Kifutottunk belőle...
pont a legkritikusabb időben?"
És ahogy azt a Manchester United tette
időről időre az idei BL kiírásban,
újra megnehezítette a saját dolgát.
Emlékszem, hogy a félidőben a menedzser leült beszélni velünk,
és azt kell, hogy mondjam, ekkor kicsit ideges volt a csapat.
Azt mondta, "Csak arra gondoljatok, hogyan éreznétek
"ha úgy kellene elsétálnotok a Bajnokok Ligája trófeája mellett,
"hogy azt nem érinthetitek meg, nem emelhetitek fel."
"Ezt a serleget még sosem nyertétek meg."
"Ha fáradtnak érzitek magatokat, ha azt hiszitek, nem tudtok tovább futni,
"csak gondoljatok erre."
"Gondoljatok arra, hogy lehet, hogy nem emelhetitek fel,
nem foghatjátok meg, nem csókolhatjátok meg."
Ha valaha is kételkedtem,
az valószínűleg a BL döntőjének utolsó fél órájában lehetett.
A Bayern München sorra alakította ki a helyzeteket.
Eltalálták a felsőlécet, és a kapufát is.
Mi pedig nem játszottunk jól. A dolgok nem nekünk kedveztek.
A beadásaink nem találtak embert, én sem segítettem annyit elől,
Giggsy-nek nem jöttek be a cselei,
és a Yorke-Cole kapcsolat sem működött.
Minden, ami év közben működött, azon a meccsen...
Momentumunk sem volt a találkozón.
És hirtelen, nagyjából 15 perccel a vége előtt,
Becks átjött a jobb oldalra.
Cseréltünk egy párat.
Bejött Teddy és Ole.
És egyszer csak úgy gondoltam, "Megvagyunk."
Nagy csapás volt a klub számára, hogy Roy Keane nem játszhatott.
Ahogy magának, Roy Keane-nek is.
De talán Isten így jelezte, hogy ez Nicky Butt estéje lesz.
Ha az emberek valaha is kételkedtek, hogy Butty milyen remek játékos,
akkor ezt ez a meccs teljes mértékben megmutatta.
egy szikla volt aznap este.
Ott voltam, és Butt óriási volt.
Micsoda srác!
Gorton, csak ennyit mondok.
Ő is manchesteri srác, tudta mi minden múlt ezen az estén.
Értik, mire célzok?
Ha visszavezetjük az alapokra, hogy mit kellett tennünk,
arra jutunk, hogy mennünk kellett előre, támadni folyamatosan.
Szögletek követték egymást, és...
Olyan játékosokkal, mint Becks, akik így tudják beadni a labdát,
az erős támadóinkkal, a jó fejelő embereinkkel,
éreztük, hogy csak idő kérdése kell, hogy legyen.
Sir Alex Ferguson Unitedjei mindig hajtottak a végsőkig.
Mindig úgy éreztük, "Ha lövünk egy gólt, akkor majd jönni fog a többi is."
"Mindig lesz rá alkalmunk."
Három perc maradt, "Ne pánikolj, még lesz esélyünk."
Három perc a ráadás. David Beckham a labdával.
Majd Gary Neville.
A beadásba beleérnek. Effenberg szögletre ment.
Képes gólt szerezni a Manchester United?
Mindig szereznek.
Emlékszem, hogy a szöglet- zászlóhoz sprintelve
jó érzésem volt, mert tudtam,
hogy egész jól játszottam azon a mérkőzésen.
Szűkös volt a hely a sarokban, ezért ahogy letettem a labdát,
hallottam a United szurkolókat.
De jobban figyeltem arra,
ahogy Peter Schmeichel felfut a kapujából,
mert gyerekként emlékszem, ha rosszul adtuk be,
mialatt a kapusokat melegítettük,
Peter majdnem megölt minket.
Úgy gondolom, az ilyen pillanatok, még ifista koromból,
készítettek fel az ekkora pillanatokra.
Schmeichel előre ment. Képes még egy gólt szerezni?
- Már fejelt egyet egy európai kupasorozatban. - Beckham.
Schmeichel felé száll. Dwight Yorke-nál a labda.
Kirúgják. Giggs rálövi!
Sheringham!
Visszajöttünk a meccsbe. Mindenki ünnepelt.
Mindenki úgy volt vele, hogy hosszabbításra mentettünk.
Majd ránéztem azokra a játékosokra, akikkel együtt nőttem fel a pályán,
és tudtam, hogy tudják: ennek még nincs vége.
"Kiharcoltuk a hosszabbítást, jobb lesz, ha életet lehelek a lábaimba" - gondoltam.
Szóval rögtön visszasprinteltem úgy 50 méterre,
így próbáltam vért juttatni a lábaimba.
Amint kiegyenlítettünk,
az agyam átkapcsolt.
"Irány a hosszabbítás, ahol elverjük őket."
Rögtön erre gondoltam.
"A hosszabbításban majd adunk nekik."
Már arra sem emlékszem, mi történt a következő másfél percben.
Az egész testen kívüli élmény volt.
Ismét megszereztük a labdát, és előre törtünk.
Újabb szögletet harcoltunk ki.
Libabőrös lettem... Átéreztem a pillanatot.
Emlékszem az érzésre, ahogy letettem a labdát, hogy elvégezzem a szögletet,
tudva, hogy megint jól fogom középre tenni.
Aztán minden egyszerűen kitört.
Sheringham irányába... És Solskjaer megnyeri!
Ennek így kellett történnie.
Nincs annál jobb érzés, mint az utolsó percben megszerezni a győztes gólt.
Értik, gyerekeim vannak.
Gyerekeim vannak, és házas vagyok,
de ez a legjobb érzés az egész világon.
Hogy őszinte legyek, nem emlékszem a végső sípszóra.
A meccsnek vége lett akkor és ott.
Történelmet írtak.
Ahogy vége lett a meccsnek,
megkönnyebbültünk, izgatottak voltunk, örültünk, az jelentett mindent.
Én csak a térdeimre estem, és zokogni kezdtem.
Emlékszem, ahogy fekszem a földön, nézek felfele és azon gondolkodok...
majdnem sírtam a pályán, és arra gondoltam, "Úristen."
"Mi történt itt?"
Odamentem Gary-hez. Nem volt magánál.
A tekintete üveges volt, forgatta a szemét.
Felnéztem, és az első ember, aki felém jött, az öreg volt.
Felkeltem és megöleltem.
Aznap este úgy éreztem, hogy bárcsak sose kéne abbahagyni az ölelkezést.
Ez volt a legjobb érzés, ami valaha a pályán ért engem. A legjobb...
A legjobb, amit valaha is éreztem.
Ez a legszebb nap az életemben,
és nehéz felfognom, ami történt.
Gary Neville, 24. Phil Neville, 22.
David Beckham, 24. Nicky Butt, 24. Giggs, 25 éves.
Akármit is érnek el a jövőben, kétlem, hogy ezt túl tudják szárnyalni.
A Manchester United ismét Európa Bajnoka!
Úgy éreztem, Scholesynak is ott kellene lennie köztünk.
Az a kép a kedvencem, amin sorfalat állunk Scholesynak és Keaney-nek,
és ők végig sétálnak kezükben a kupával,
mivel ők is sokat hozzá tettek ahhoz, amit elértünk abban az idényben.
Legszívesebben, csak bevonultam volna az öltözőbe
és ott vártam volna a többiekre, ott gratulálni nekik,
de az egészből a többiek túl nagy ügyet csináltak.
Így én, meg Roy ott voltunk a pályán, ami eléggé kínos volt.
Ezt sosem fogom elfelejteni.
Annyi hosszú idő után látni és átélni,
hogy a csapatod megnyeri a Bajnokok Ligáját, ilyen drámai módon.
Habár a győztes gólról lemaradtam, úgy sírtam, mint egy csecsemő,
amikor az első gól bement.
Kihagytam a győztes gólt. Csak sírtam a helyemen.
Egyszerűen kimerültem érzelmileg, tudják miről beszélek.
Én mindig is...
Sosem érzékenyültem el, soha sem érzékenyültem el.
Aznap este azonban kis híján mégis, de..
Nagyon izgatott voltam, és mérhetetlenül büszke is.
Az 'utolsó perces', 'sosem adod fel' pillanatok, látni őket megnyerni,
az egy különleges érzés.
A folytonosság... a Busby Bébik elvesztésétől fogva,
azok a képességek, az a csoda, amely oly tragikus módon lett ledöntve,
aztán újraépítve ugyanazon menedzser által,
akivel tíz évvel később megnyerték az Európai Kupát, és 30 évet
kellett várni, hogy újra megcsinálják...
Igen, ez nagyon, nagyon különleges, úgy gondolom.
Tisztában voltál vele, hogy azon az estén
mit képviselsz a klub történelmében,
hiszen ez egy olyan pont, ahol a klub és annak tradíciói,
az egész történelme ott nyomban elevenedett meg újra.
Azt az estét egy ilyen pillanatnak gondoltuk.
Megnyerni a BL serleget, mindenki számára hatalmas tett,
de még hatalmasabb, ha ezt olyanokkal teszed,
akikkel egész életedben együtt játszottál.
És egy kép formájában megörökítettek hatunkat
a BL serleggel... néhányan 12 éves korunk óta ismerjük egymást.
Sosem nézek vissza. Nem szeretek vissza- felé nézni, csakis előre nézek.
De ha megkérded, hogy "Mely 10 napot élnéd újra?",
ez lenne az a 10 nap.
Hihetetlen.
A tökéletes forgatókönyv.
Mesébe illő.
Csupán a sport tud ilyen mértékű érzelemmel eltölteni.
Ha 100 év múlva visszatekintünk a '99-es triplázásra, sosem...
Azt sosem feledik el.
Azt hiszem, különleges pillanatok azok, amikor egyszerűen minden passzol.
Hirtelen feltűnik pár srác, teljesen átlagos háttérrel,
és valami újat képviselnek,
megvan bennük az a különleges képesség, hogy elérjenek valamit.
Ráadásul olyan módon,
ahogy azt még senki nem tette.
Mindig reménykedsz abban, hogy az ilyenek megismétlődnek.
De lesz valaha megint hat srác,
akik 12, 13 éves koruk óta együtt nőnek fel és végül triplázáshoz
segítik hozzá a csapatukat? Nem vagyok ebben biztos.
Nem hiszem, hogy ez újból megtörténhet.
Nem hiszem, hogy amilyen irányba a futball halad...
Nem hiszem, a futball azonnalisága miatt, egy olyan életben,
ahol mindennek rögtön kell történnie,
Nem hiszem, hogy 6-7 srác együtt újra végig tudja járni a brit futball lépcsőit.
Lehet, hogy az az álmod, hogy a Man. United csapatában játsz...
de ez a lehetőség valójában nem sokaknak adatik meg.
Mi szerencsések voltunk ebből a szempontból.
Sikerült végig együtt játszanunk, már az ifi csapattól kezdve,
egészen a nagy csapatig. Ritkán történik ilyen,
és vajon meg fog valaha ez ismétlődni? Nem vagyok benne biztos.
Most néztem vissza először a régi videókat, képeket,
és belegondoltam, hogy milyen is volt
a játékosokkal, akikkel felnőttem, megnyerni mindazt, amit megnyertünk.
Hátrafordulni, és látni mögöttem Garyt.
Mi ezeken a posztokon nőttünk fel.
Majd oldalra tekintek, és látom Scholesyt, Buttyt, és Giggsyt.
Mögöttük pedig Philt, ez egészen...
Ez különlegesebb élmény volt, mint bármi, amiben részt vettem
a teljes életem és karrierem során.
A '92-es korosztály 3268 alkalommal viselte a Manchester United mezét,
26 jelentős címet, és 428 válogatottságot jegyeznek.
Fordította: Aleksz & 20legendd
Külön köszönet vadkortefának, és CaptainRoynak.