Робърт Мичъм и Джейн Гриър в
ОТ МИНАЛОТО (1947)
Участват още Кърк Дъглас,
Ронда Флеминг, Ричард Уеб
Стив Броуди, Вирджиния Хюстън, Пол Валънтайн, Дики Мур, Кен Найлс
Сценарий Джефри Хоумс
По романа му "Вдигнете високо бесилката"
Оператор Никълас Мусурача
Бриджпорт 1,6 км
Музика Рой Уеб
Бриджпорт
Продуцент Уорън Дъф
Режисьор Жак Турньор
Къде е Бейли?
Глухоням си, а?
Можеш ли да четеш по устните?
Къде е Бейли?
Днес ли се връща?
Хайде де.
Здравей, Марни. - Я виж ти кой се върна.
Боядисала си си косата? - Ами!
Винаги съм те имал за русокоса.
Ако разчитах на теб, досега да съм оплешивяла.
Сандвич с шунка. Липсвах ли ти, мила?
Ако на мен не си липсвал, няма на кого.
Със сигурност Бейли не липсва на никого.
Нито пък ти. - Тя е твой тип, а той не е мой.
Аз полза нямам. Просто виждам каквото виждам.
А не виждаш ли и каквото чуваш?
Няма нещо в този град, за което да не съм чула.
Казвам каквото виждам. Всеки ден те ходят заедно за риба.
Виж сандвича.
Две неща надушвам отдалеч: прегоряло месо и любовна връзка.
Имаш клиент.
Какво да бъде? - Кафе.
И нищо друго? - Сметана.
Къде беше този път? - В Лос Анджелис.
Кафе? - Не, благодаря.
Първо тя хвана теб, сега тя хвана теб и Бейли.
А аз се хванах, че остарявам.
Много благодаря, Марни. После ще се видим.
Явно съм казала нещо.
Достатъчно поприказва.
Хората не щат да слушат онова, което е за тяхно добро.
Това му е проблемът на света.
Или това, или защото си от грешната страна на тезгяха.
Кажи ме нещо. - Като те гледам, едва ли бих могла.
Този Бейли, дето те гложди, той върти и бензиностанцията?
Познаваш ли го? - Някога може и да съм.
Ако все така разтакава момичето на Джим,
едва ли ще го опознаят, а това ще е жалко.
Често ли виждаш Бейли?
Да, всеки ден от ей тук.
Често се чудех какво стана с него
и един ден, профучавайки оттук, видях името му на една табела.
Светът е малък. - Или пък табелата бе голяма.
Днес просто не кълват. - Ще почнат по-късно. Заоблачава се.
Казват, че когато умреш, името ти се изписва в облаците.
Кои го казват? - Те.
Никога не съм ги чувал.
В тези облаци има само дъжд. Да се прибираме ли?
Да.
А искаш ли? - Не.
Погледна ли към небето, все си мисля за местата, където не съм била.
И всеки път, когато погледнеш, те са си все същите.
Ходил си на много места, нали? - На някои твърде много.
Кое най-много ти хареса? - Това тук.
Би го казал и за всички останали. - Виждаш ли долчинката ей там?
Искам там да построя къща,
да се оженя за теб, да се устроя и повече никъде да не ходя.
И на мен ми се иска.
Нали никога не си се женил?
Не е като да не помня.
Това е хубаво.
Ще се учудиш от това, което хората говорят за теб.
Мистериозният Джеф Бейли.
Майка ми все ми повтаря, че те познавам едва отскоро.
Откъде идваш? С какво си се занимавал?
Баща ми беше...
По-добре да вървим. - Случило ли се е нещо?
Вероятно не.
Ето.
Ти определено си потаен човек.
Благодаря.
Някакъв човек иска да ме види.
Мина доста време. - Де да ми бе приятно да те видя, Джо.
На всички им липсваш, Джеф, но най-вече на мен.
Защо така?
Уит все ме гледа и клати глава - де да имах твоя акъл.
Каква е другата причина? - Трябваше да те намеря.
Дължа ли ти нещо? - Не на мен.
На кого?
Докъде хлапето разчита по устните? - Не знам. Ще го питам някой път.
Дотук ли?
Не обичаш да допускаш грешки? - Не ми позволяват много.
Добре, влез вътре.
На шегаджийско местенце те намирам. - С хлапето по цял ден все се смеем.
Сигурно защото е порядъчно.
Онази бакалийка отсреща казва, че и ти си порядъчен.
Как успя да ме откриеш, Джо? - Ами карам си по пътя един ден
и гледам старата ми дружка от едно време как налива бензин.
Е, името на табелата е различно.
Та реши да се отбиеш? - Че защо не?
И на мен ми е драго да видя стар приятел.
Ще те нахраня, ще ти налея по питие, ще замръкнем на масата
и после се мяташ на колата и отпрашваш.
Почти. - Какво друго?
Още работя за този човек, Джеф.
Уит? - Иска да те види.
Колкото и ти искаш?
По-лошо е. - Разбирам.
Никой не е мислил повече за теб от Уит.
Или заради мен. - И така може да се каже.
Добре, какво иска Уит? - Може да ти готви нещо хубаво.
Пробвай пак.
Някога Уит да те е въвличал в нещо съмнително?
Той дори не нададе вой, когато ти профука най-свидното му.
Продължавай. - Човекът просто иска да те види.
Щом го поставяш така, как да откажа? - А как другояче да го поставя?
Да речем утре сутринта? - Къде?
Езерото Тахо. Завиваш надясно. Голямата къща на хълма.
Няма да я пропуснеш.
А и не можеш.
Ан? Джон, нима я пускаш да излезе така?
Съгласен си с това? Да излезе с мъж, който дори не идва до вратата?
Не бери грижа за тях.
Скъпи. - Не е приятно, нали?
Няма значение. Те само... - Мила, знам какво им е.
Не му бери грижа. - Няма такова нещо.
Тогава не бъди толкова намръщен. - Заради друго е.
Какво? - Онзи тип, който се появи днес...
Да?
Да се повозим до езерото Тахо?
Сега ли? - Да, сега.
Искам да ти споделя нещо. - Добре, Джеф.
Веднъж ми каза, че трябва да споделям с теб.
Е, дойде му времето.
Най-напред, за да ми олекне: името ми не е Бейли, а Маркам.
Маркам. Джеф Маркам? - Трябваше по-рано да ти кажа.
Възнамерявах, но все го отлагах,
защото нито частица от него не ми харесваше.
Моля те, кажи ми, Джеф. - От някои неща ще те заболи.
Няма значение.
Нашият приятел Маркам живееше в Ню Йорк.
Работеше с един глупав, мазен господин на име Джак Фишър.
Наричахме себе си детективи.
Това беше преди три години, а може и повече.
През зимата. В един от най-мразовитите дни, които помня.
Обадиха ни се да идем при един пунгаш.
Какъв? - Мошеник, комарджия.
Той не идваше при нас, понеже се имаше за голяма клечка.
А и защото една мадама бе стреляла 4 пъти в него с личния му пистолет.
Единият от изстрелите бе точен.
Той приемаше това с лекота, но един негов приятел бе като динамо.
Остроумни вестникарчета, кого си мислят, че будалкат?
Прострелял се с пистолет с капси.
А аз гръмнах асото, подало се от ръкава в нагласена игра.
Да не те простреля мадама, без целият град да забръмчи като...
Като теб? Изпуши една цигара, Джо.
Ти си седиш, потънал в себе си. Чакаш аз да заговоря. Допада ми.
Не съм научавал много, докато се слушам.
Как тя пропусна толкова пъти? - Може би не сте стоял на едно място?
Мадама с пищов е като мъж с кука за плетене.
Той какво прави тук? Повиках теб. - Моят партньор.
Да питам ли намесени ли са властите? - Нужно ли е?
Предполагам, че не.
Какво стана с нея? - Избяга от мен.
С 40 000 кинти. - Искам си я обратно.
Или парите?
Веднъж заложих 40 000 на кон, който завърши последен, и после го купих.
Точно това имах предвид.
Грешите. На коня му намерих прекрасно зелено пасище,
та кракът му повече да не стъпи в гонка на хиподрума.
Трябва да го навестите някой път.
Не, просто си я искам обратно. Когато я видите, ще ме разберете.
Може би тя е само едно импулсивно момиче.
Така ли да го оставим? - Аз мога всичко да оставя.
Дори 5 000 сега и още 5, когато ми я доведеш?
Плюс разноските.
С това трябваше да започнете.
Намери я, Джеф. Върни ми я. - Защо аз?
Познавам доста умни момчета и няколко честни, а ти си и от двете.
Какво ще се случи с нея? - Няма да я докосна.
Дадено.
Намерете ми нещо за семейството й, снимки, каквото и да е.
Ще го имаш. - До скоро.
Донеси го, Джо. Хайде, да тръгваме.
Между другото, бихте ли ми казали името й?
Кати Мофат. - Благодаря.
Трябва да е страшна мадама. Необуздано птиче с 40 бона.
За такъв хитрец този Стърлинг определено ти се доверява.
А защо не?
Аз идвам ли? - Не.
Не му допада моята личност, а? Обаче аз съм вътре, 50 на 50.
Да съм казал иначе? - Ясно. Беше добре премерен удар.
Само не ми се пали. И да не ти хрумне да ме извозиш.
Тези са от мен.
Това е Джеф Маркам, стар приятел. Иска да ви пита нещо.
Коя от вас е Юнис Ленард? - Аз.
Мога ли да ви задам няколко въпроса?
Хайде, мила, да потанцуваме.
Работите за Катрин Мофат?
Вече не, тя си замина. Беше заставена.
Тук съм, защото тя се разболя и се нуждаеше от ваксина.
Защо питате? - Искам да я открия.
Да я откриете заради онзи мъж? - Не, заради себе си. Закъде замина?
По-добре да си замълча. - Така по бихте й навредили.
Сега тя в опасност ли е? - Не знам, тя изчезна.
По-добре кажи, мила. - Нямам много за казване.
Не е на студено място. Това момиче мрази снега.
Дрехите, които взе, бяха за слънчево време. Флорида.
Сигурна ли си? - Присетих се и съм сигурна.
Без пътнически сандък? - Само куфари взе.
И отново си сигурна? - Да, лично ги притеглих.
Колко тежаха? - 59 кг.
Точно? - Точно.
Толкова тежа и самата аз. - Благодаря.
Почерпи ги още веднъж.
Ваксина не ти трябва за Флорида, а за Мексико.
И така, последвах 40-те кг свръх багаж до Мексико сити.
Била е в "Реформа" и е заминала.
Също като нея взех автобуса за на юг.
В Таско беше горещо. Колко ли по-горещо може да стане?
В Акапулко научих.
Тя бе тук. За да тръгнеш на юг, тук си курдисваш такъмите.
Трябваше само да чакам.
Между площада и киното се намираше кафенето "Ла мар асул".
През следобедите се отбивах там за по бира.
В сумрака седях полузаспал пред бирата
и само музиката от съседното кино ме държеше буден.
И тогава я видях, идваща от слънчевата светлина,
и разбрах защо на Уит не му пукаше за 40-те бона.
Куба либре, ако обичате.
Сеньорита, сеньор, може ли да кажа няколко думи?
Ще седнете ли, сеньор? - С удоволствие, сеньор.
Аз съм Хосе Родригес, най-превъзходният екскурзовод.
Нима? - Можете да ги питате.
Те ще ви кажат, че познавам Акапулко като никого другиго.
Всяка уличка... - Не искам екскурзовод.
Много трудно момиче. - Че има ли други, сеньор?
Може би лотарийни билети? - Не.
Имам тук, изработени от майсторска ръка, един пръстен...
и обеци от нефрит и истинско сребро.
Тези.
Няма да ги нося. - Нито пък аз. Ако обичате.
Не, благодаря.
Казвам се Джеф Маркам и от 10 дни не съм говорил с някого,
който да не се е опитал да ми продаде нещо.
Ако не говоря, мисля. А за мен вече е късно за размисъл.
Бих могъл да ида до скалите и да погледам морето.
Но не е същото без някого, на когото да кажеш: "Хубава гледка".
Така е и с църквите, реликвите, луната, Куба либре-то.
Нищо не си струва, ако не го споделиш с някого.
Може би трябва да се прибирате.
Може би затова съм тук? - Така ли?
Винаги се намира по някой Хосе Родригес.
Ако сте твърде самотен, на същата улица е барът "При Пабло".
Тих и приятен е. За по долар свирят американска музика.
Отпиваш от бърбъна и затваряш очи. Като в заведение от 56-а улица е.
Ще си нося обеците.
Понякога ходя там.
Щях да телеграфирам на Уит, че съм я открил,
но телеграфът беше в следобедна почивка.
Това ме зарадва и изведнъж осъзнах защо.
Същата вечер отидох в "При Пабло".
Щях да ходя там, докато не дойдеше, и това й бе много добре известно.
Седях и пиех бърбън, но като затварях очи,
не си представях заведение от 56-а улица.
Наясно бях в какво се забърквам. Просто си мислех какъв балама съм.
Дори знаех, че първата вечер тя няма да дойде,
и въпреки това бях там, спохождан от терзания.
Но знаех, че на следващата вечер ще се появи.
Тя изчака да стане късно...
и след това, излизайки от лунната светлина, тя влезе усмихната.
Виж ти, та това си е съвпадение. - Да, такова е.
Американска музика. - Цели две вечери бях тук.
Размишлявайки? - Не, само чакайки.
Аз не бях самотна.
Бърбън? - Щом предлагате.
Благодаря ви, сър.
От три часа стоя тук.
Помислих си, че онзи там ще прогони "Меланхолната любима".
Вие сте необичаен човек.
Правите всеки мъж около вас малко необичаен.
Не това имах предвид. Не задавате въпроси.
Дори не ме попитахте как се казвам.
Добре, как се казвате?
Кати.
Харесва ми. - Или откъде идвам.
Мисля си за това накъде ще отидем.
Не ви ли харесва тук? - Не съм за уседнал начин на живот.
Да ви отведа ли другаде? - Лесно бихте ме отвели където и да е.
Аз съм много по-добър екскурзовод от Хосе Родригес. Ще ме пробвате ли?
Така не се играе. - Защо?
Така няма да спечелите. - А как да стане това?
Може само да се губи по-бавно.
Предпочитам така. - Мятайте.
Не обичате ли хазарта? - Не и срещу зара.
Защо е тъй трудно да ви се угоди? - Заведете ме някъде да ви обясня.
Добре, елате.
Почакай.
Кога ме връщаш обратно?
Затова ли ме целуна? - Не.
Уит не умря.
Не умря? - Да.
Тогава защо... - Просто иска да се върнеш.
Мразя го.
Съжалявам, че не умря. - Дай му време.
Значи ме връщаш обратно. - Няма закъде да бързаме.
Миналата нощ можех да ти избягам.
Щях да те открия. - Да, вярвам, че щеше.
Доволен ли си, че го направи?
Не зная.
Аз съм.
Имаше една работа за 40 000 долара. - Не съм ги взела.
Откъде знаеш, че са били взети?
Това имаше предвид.
Не искам нито нищо негово, нито нищо от него.
Освен живота му. - Не съзнавах какво върша.
Нищо не съзнавах освен колко много го мразех.
Нищо не съм взела обаче.
Не съм, Джеф.
Няма ли да ми повярваш?
Скъпа, не ми пука.
Никога не я виждах през деня. Живеехме само нощем.
Каквото оставаше от деня, чезнеше като пакет изпушени цигари.
Не знаех къде живее. Така и не я проследих.
Трябваха ми само време и място, за да я видя отново.
Не знам какво чакахме. Може би свършека на света.
Или сънувахме и щяхме замаяни да се събудим на Ниагарския водопад.
Телеграфирах на Уит, но не му казах.
"В Акапулко съм, ще ми се и ти да беше тук."
Всяка вечер отивах да се срещам с нея.
Откъде знаех, че тя въобще щеше дойде? Не знаех.
Какво я спираше да се качи на кораб за Чили или Гватемала? Нищо.
Колко голям глупак можеш да бъдеш? На път бях да разбера.
И тогава тя идваше, сякаш бе краят на училищния ден,
а всичко друго бе просто камък, който си пуснал в морето.
Не знаех, че си толкова дребна. - По-висока съм от Наполеон.
А и по-хубава.
Липсвах ли ти? - Не повече от очите ми.
Къде ще ходим тази вечер? - Да отидем у нас.
За първи път ми предлагаше да отидем у тях.
Наумила си бе нещо или пък бе заради натежалото от дъжд небе.
Беше приятно местенце с бамбукова покъщнина и мексикански евтинии.
Една малка лампа светеше. Всичко си беше наред.
А чукащият по прозорците дъжд ти създаваше уют.
Ето.
Ей, не толкова силно!
Сега твоята. - Няма нужда.
Хайде де. - Не така силно. Обецата ми!
Тихо! Мъча се да ти подсуша косата.
Ще дойдеш ли с мен? - Къде?
Където и да отидем. - Защо?
За да си поживеем, за да се отървем от Уит. Той знае, че съм тук.
Кога? - Утре.
Приготви се сутринта и ела при мен в хотела. Ако се оправиш.
Ще се оправя. Ще се измъкнем ли? - Да опитаме.
Не познаваш Уит. Той не забравя. - Всеки забравя.
Не и Уит.
Значи всяка Коледа ще му пращаме по пощенска картичка.
Радвам се, че не се боиш от него.
Боял съм се от половината работи, които съм вършил.
И този път ли? - Боя се само да не би да не дойдеш.
Недей.
Утре ще бъда там.
Обичаш ли ме?
"Poco?" - Какво е това?
Малко. - "Mucho."
Последният човек на света. - Мразя да се изненадвам.
Да затворим вратата и да забравим? - Не, не. Влизайте.
Харесвам изненадите. Като малък бяхме така бедни,
че да получим нещо за Коледа, си беше голяма изненада.
Сядайте, настанявайте се. - Благодаря.
Отдавна ли сте тук?
Откога сме, Джо? - От едва-що.
Чудя се кой след кого върви?
Кое те кара да мислиш така?
Знам доколко се доверяваш. Колкото да пратиш Стефанос тук.
Аз нямам нищо против, само да не го правим на въпрос.
Пътувам за Мексико сити да се видя с един мъж заради един кон.
Честно. Състезателен кон от Южна Америка.
Проучваш ли? - Да. Защо да пилея парите ти?
Откри ли я? - Не, само дирите й.
Не са горещи като прериен огън, но ги има. Понякога твърде очебийни.
Тя е умно момиче.
Нима? - Не каза ли и ти същото?
Да ми беше казал, щях да го играя другояче.
И тя нямаше да чуе скърцането на обувките ми.
Винаги с един скок-подскок пред мен. От Мексико сити през Таско дотук.
А видя ли я тук, Джеф? - Не. Ще ми се да бях.
Не ми харесват игричките, когато аз съм на въдицата.
Можеш да си го отбележиш, Уит.
Благодаря.
Хубави обувки. Но не бият ли на очи? - Да, купих си ги оттук.
Както вече споменах, като че ли другите скърцаха.
Да слезем в бара. Ще се освежиш, докато опитваме да се впечатлим.
Хубаво.
Приятно местенце. Ще ми се да поостана.
Вече го направи, по делегация.
Във висока чаша и студено, все едно какво.
Два пъти. - Три пъти.
Разбира се, господа.
Значи се изложи? - Понякога късметът ти изневерява.
А и скърцащите обувки. - Имай го наум, Джо.
Закъде се стягаше? - Отивах да ти телеграфирам.
Казах ти, че не обичам да изразходвам парите ти.
Ще го понеса. - Това си е твоя работа.
Уит, приятелю, има един милион мадами и всички изглеждат като нея.
Не, не е така.
Била е тук, значи.
Според всички налични доказателства.
Може би трябваше да пратя Стефанос.
Ще я откриеш ли сред милион други? - И то мадама с 40 бона.
Съжалявам. - Поизнервил си се.
Такива подмятания ми трябват, колкото и парите ти.
Точно това ти казвах. Изплъзна ми се. Мацето хвана кораб за на юг.
Закъде? - Виж, оправях се и без този случай.
Храних се добре и пораснах колкото теб. Ако не ти харесва нещо, кажи.
Просто попитах закъде. - Чили. Гватемала.
Искаш ли да говориш с човека от параходната компания?
Защо не?
Такси, господине? - Да.
Съжалявам. Изплъзнала ти се е и това те дразни.
Не биваше да се шегувам. - И аз няма да се шегувам.
Връщам ти петте бона и нека Стефанос да поеме оттук.
В грешка си. Уволнявам хората, но никой не ми напуска.
Захванал си се с това и ще го довършиш.
А Джо не може да открие и молитва в библията.
Ще я откриеш. Карай го по-полека.
Имаш време. А ние ще се връщаме на летището.
Успех, Джеф.
Пак ще се видим.
Не всичко бе лъжа, тя все пак тръгна с параход.
Само че пое на север вместо на юг. И аз също бях на парахода.
Отворих кантора в Сан Франциско.
Мизерна миша дупка, пасваща на онова, което вършех.
Опърпано занятие, за който въобще ме наемеше.
Едва доближавах двата края, камо ли да ги свържа, но не ми пукаше.
Имах нея.
Живеехме доста уединено.
Намерихме малко кино в Норт Бийч.
Бягахме. Сновяхме из места, по които никога не сме били.
А после придобихме повече увереност.
Навестявахме все по-познати места, стадиони и хиподруми.
И защо не? Шансът бе едно на милион да ни се натресе миналото.
Едно на милион...
Едно на милион му бе шансът на този заплес и той се възползва.
Държеше в ръцете си нашия живот, защото ако я види,
щеше да ни продаде за 1,95 долара.
Налагаше се да се разделим.
Заминах сам за Ел Ей, като му позволих да ме проследи.
Добра хрътка беше. Но само в това го биваше.
А аз се разхождах, правейки се на турист.
Не й писах, телефонирах или телеграфирах.
Чаках и се предвижвах.
Като ми се стори удачно, духнах от града, за да я видя.
Не бях лош играч. Доволен, сметнах, че съм се откачил от него.
Фишър бе изостанал някъде и аз вече можех да я видя.
Уговорихме си среща в една крайпътна хижа.
Беше се стъмнило, когато пристигнах.
И тогава я видях на фаровете да идва по пътя.
Да те хвърля ли, маце? - Няма нужда, наистина.
За сама жена вечерта си примамлива мишена.
А ти всяка вечер се мамиш, останал сам.
Правилно го рече.
Все едно това бе среща от онези първите.
Нещо у нея продължаваше да ме грабва.
Магия някаква или каквото бе там.
Пак бяхме заедно и можехме да се повеселим.
Изиграхме го умно и нищо не пропуснахме.
Нищо освен само едно.
Той я беше проследил.
Здравей, Джеф.
Няма ли да ме представиш?
Не те виня, Джеф.
Може би и на мен щеше да ми завърти главата.
Положението ти въобще не е розово, скъпа.
Защо не му счупиш главата, Джеф? - Мило.
Уит трябва да си я върне. Те са родени един за друг.
Работиш за него, значи? - Че кой друг би те открил?
Добре, Фишър, каква е далаверата?
Ние с теб, Джеф, имахме уговорка.
Десет хилядарки плюс разходите, 50 на 50.
Помниш ли? Имаше добра памет. Какво стана с нея?
Не ги получих. - Не говоря за 10-те хилядарки.
Един съвет. Кажи на Уит къде сме и той може да ти даде десетачка.
Джеф.
Той няма да каже нищо на Уит.
Че как иначе. Елате с 40-те хилядарки и пак ще сме си дружки.
Дори можеш да се облажиш от тях. - Няма никакви 40 хилядарки.
Е, да, Уит е широкоскроен.
Не го е еня за сачмите в стомаха или парите, които мадамата отмъкна.
Дори за лъжата на Джеф, че е оплескал работата.
Но това, че двамата сте се сдушили, едва ли ще му хареса.
Кажи му, Кати.
Естествено, че го прострелях. И въобще не съжалявам.
Но не съм вземала парите му.
Чупката. - Огледай го от всички ъгли.
Знаеш докъде би могъл да стигне Уит.
Плати ми и ще си трая. Но в брой.
А не с подаянията, които ти е поднесла тази евтина уличница.
Надявах се да го направиш.
Не трябваше да го убиваш. - Напротив.
Ти нямаше да го убиеш. Щеше да го набиеш и изхвърлиш.
Не трябваше да го правиш. - Нямаше да го убиеш.
Беше срещу нас, щеше да иде при Уит.
Погребах го там.
Не съжалявах за него, нито скърбях за нея. Не изпитвах нищо.
Видя ли я повече? - Не.
А искаше ли ти се? - Не.
Казах ти, че не е приятна история.
А аз - че каквото е станало, вече е свършено.
Но трябваше да узнаеш по-рано. - Няма нищо. Разбирам.
А и всичко вече е минало. - Може и да не е.
Какво ще се случи? - Не знам.
Мина доста време. Не знам той какво е научил.
Не отивай, Джеф.
Налага се. Уморих се да бягам. Трябва да разчистя тази бъркотия.
Само още едно нещо, Ан.
Искаш ли да се върна? - Разбира се.
Пъхни това в джоба си.
Виж кой е тук.
Радвам се пак да те видя, Маркам. - Чудех се дали съм ти липсвал.
Същият човек. Устоял на превратностите.
Цигара? - Пуша.
Благодаря. Закусва ли? - Не.
Джо, кажи на прислугата, че имаме гост.
Разбрах, че държиш малка бензиностанция.
Звучи сякаш е трудно да се разбере. - Ами така си е.
Просто е. Продавам бензин и правя малка печалба.
С нея купувам в бакалията и бакалинът печели.
Казват му изкарване на прехраната. Може и да си го чувал.
Възможно е, но не и от теб.
Не исках да засягам чувствата ти. - Чувствата ми?
Преди 10 години ги потулих някъде и още не съм ги открил.
Къде ги търси? - В портфейла си.
Хубаво е, нали?
Сигурно ти е глътнало някой друг долар.
Винаги загрижен за разноските ми.
Заради хубавата гледка ли съм тук? - Не точно.
Нуждая се от помощта ти. - Както в старите времена.
Винаги съм те харесвал.
Защото ти бях полезен. А бях полезен, защото бях умен.
Вече не съм умен. Бензинджия съм.
Харесва ми гледката.
Можеш ли още да изслушваш? - Мога да чувам.
Разказа ми за твоя бизнес.
Моят е малко по-деликатен, пък и припечелвам повечко.
И аз така чух. - И властите така са чули.
Ще прозвучи абсурдно, но би могъл да им платиш.
Ще е против природата ми. - Забрави тогава казаното.
Свързах се с човек, който ги разбира тези работи.
Спести ми куп пари, цял милион.
Не му вярвам и затова му плащам добре, но...
той е недоволен. Иска повече пари. - Е, спестил ти е доста.
Оценявам това. Винаги помня кой какво е свършил за мен.
Или какво не е.
Може би. Въпросът е, че сега иска 200 000.
А ако те издаде на властите, ще получи 10 % от милиона.
В час си с тези работи.
Има ли нещо за продан? - Има отчета за приходите и разходите.
Но защо да го купувам, когато ти би могъл да ми го донесеш.
Тогава той ще е у мен. - Наясно съм. Но ти имам доверие.
Ти едва ли се доверяваш на някого. По-добре иди сам да си го вземеш.
По-добре ти да ми го донесеш. - Аз пасувам.
Не ти ли допада? - Не мога да се откъсна от бизнеса си.
Е, гледката е хубава. Да идем да закусим.
Нали помниш Кати?
Да, помня Кати.
Заповядай.
Кати отново е на линия.
Ти също си на линия. - Схващам ти намека.
Дължиш ми нещо, Джеф, и то ще те гложди, докато не се реваншираш.
Разкри ли му сърцето си, Кати?
Нищо не можех да направя, Джеф.
Това натъкмява нещата. - Нима?
Работиш за мен.
Човекът се казва Ленард Ийлс, но ти няма да се свържеш направо с него.
Той има секретарка, към която е привързан.
Името й е Мита Карсън. Би я намерил за пленителна.
И тя може да те намери за пленителен. Жените те смятат за такъв.
Тя ще ти обясни как стоят нещата.
Познаваш Сан Франциско, нали?
Да, веднъж ме поканиха на гости.
Видял си свят, значи. - Като пътуващите панаирджии.
Ще те качим на следобедния влак.
А сега искам да поспя. - Намери Джо да ти покаже твоята стая.
И не му бери грижа. - Че има ли за какво?
Скъпа Ан, заминавам за Сан Франциско.
Трябваше да се върна, Джеф. Какво друго ми оставаше?
Никога нищо не зависи от теб, нали?
Ти си като листо, което вятърът брули по улиците.
От теб нищо не зависи, дори убийство.
Не можеш да кажеш това. - Мога и друго: аз го погребах.
Каза ли му за нас?
Но нищо не можеше да се направи. - Той погледна в мен и разбра.
Доколко? - Доколко какво?
И за Фишър ли погледна в теб и разбра?
Това не съм му казвала.
Не ме лъжи. - Не те лъжа.
Не бих го казала нито на него, нито на някой друг.
Кълна се, Джеф. Повярвай ми. - Вярвам ти, разбира се.
Не знаех какво да сторя.
Боях се от него и от това, което извърших.
Не можех повече да живея така. Не издържах.
Липсваше ми, Джеф. Мислех за теб и се молех да ме разбереш.
Би ли могъл да ме разбереш? - Молила си се, Кати?
Не можеш ли поне жал да проявиш? - Няма даже и да опитвам.
Просто излез оттук. Трябва да спя в тази стая.
Да оставим нещата, където са си. Излез.
Мита Карсън? - Аз съм.
Казвам се Бейли. - Влезте.
Очаквах ви. - Е, аз не ви очаквах.
Това комплимент ли е? - Уит ми каза, че сте пленителна.
Нима? Искате ли джин с тоник?
Би било любезно. - А може би уиски?
Би било още по-любезно.
Климатът при нас е ужасен.
Познавате ли Сан Франциско? - Доста поинтимничехме с него.
Наистина? - Поживяхме заедно.
Приятен апартамент си имате.
Когато ги прекроиш, старите къщи придобиват чар.
Живял съм в стар нюйоркски апартамент. Нямаше много чар в него.
Не съм била в Ню Йорк. - Разходете се дотам някой път.
Там е една от причините да съм в Сан Франциско.
Другата вие ще ми я кажете.
И вие сте пленителен, но се опасявам, че не ви разбирам.
Да зарежем детинските приказки и да го караме по същество.
Тревожи ли ви нещо? - Не знам. Трябва ли?
Не и ако правите каквото ви е казано. - Правя го и затова съм тук.
Хората ми се доверяват. Уит даже на два пъти. А вие?
Само доколкото се налага.
Можете ли да отидете на улица "Фултън" № 114?
Кога? - Довечера.
Аз ще съм там, в жилището на адвоката Ленард Ийлс.
Наминете към 8 ч., за да поогледате.
Разчитам на това. После ще си тръгнем заедно.
След ден-два той ще занесе у тях едни документи. Ще ви уведомя.
Тогава ще ги вземете. Него няма да го има.
А къде ще бъде? - С мен. Аз съм неговата секретарка.
Звучи ми сравнително лесно. - Такова си е.
Като две и две четири. - Именно.
Не забравяйте, измъквам се от това невредим, г-це Карсън.
Винаги ли оставяте пръстови отпечатъци върху женските рамене?
Не че нещо възразявам. Имате силни и хубави ръце.
Джеф. - Как си, Пийти?
Къде се изгуби? Да не се ожени?
Влязох в бензиновия бранш. - Ама сега се обръщаш към мен?
Вече излязох от бранша. Да се повозим в твоето такси.
Друже, забъркал си се в нещо.
Защо? - Защото не личи да ти допада.
Мисля, че искат да ме натопят.
Не ти прилича. - Не знам. Само това е пред очите ми.
Сега отивам да видя каква е картинката.
Не е нужно да ти казвам да ме чакаш. - Нищо не е нужно да ми казваш.
Улица "Фултън" № 114
Аз съм Джеф Бейли.
А, да, вие ще вземете г-ца Карсън. Аз съм Ленард Ийлс.
Доведи го насам, Ленард.
Благодаря.
Здравей, Джефри.
Исках да събера заедно любимите ми братовчед и шеф.
Ябълково мартини? - Благодаря.
Мита говори за теб като за деветото чудо на света.
Пропуснала е едно. - Мита е осмото.
Всички жени са чудеса, защото свеждат мъжете до очевидното.
Това прави и мартинито.
Така е приятно тук, че не ми се тръгва.
Недей тогава. Защо двамата не останете за вечеря?
Да, защо не?
Не можем, Джефри. Вече обещахме на Бигълоусови.
Обади им се. Винаги можем да ги видим.
Не можем, Джефри. Съжалявам, Ленард.
Някой друг път. Докога сте в града, г-н Бейли?
Всъщност не знам. - По работа ли сте?
Може и така да се каже. - Откъде сте? От юг?
Не, от Тахо. - Трябва да тръгваме, Джеф.
Добре.
Вашата братовчедка е прелестна млада дама.
Не, не е. Братовчед ми се казва Норман и е букмейкър в Кливланд.
Откъде казахте, че сте?
От Тахо, където се безпокоим за данъците както всеки друг.
В това няма никакъв смисъл. - Нито в това да бъда неин братовчед
или довеждането ми тук, за да оставя навсякъде отпечатъци.
А може и да има смисъл.
Ако се окаже, че аз съм баламата, а ти си на мушката.
Идваш ли, Джеф? - Ей сега.
Дръж мартинито сухо, ще се върна.
Радвам се, че и двамата дойдохте.
Правите страхотно мартини, г-н Ийлс. - Благодаря.
Лека нощ. - Лека нощ, Ленард.
За човек, имащ се за умен, се държахте като идиот.
Ето един начин да бъдеш умен: да се правиш на идиот.
Изглеждаше като изсушен призрак. Какво му казахте?
Че прави страхотно мартини.
Вие сте идиот. - Както и той.
Така ли смятате? - Защо не? Той е влюбен във вас.
"Мейсън Билдинг".
Не те ли гризе съвестта да мамиш такъв свестен човек?
Може би не е толкова свестен. Може би и той мами хора.
"Мейсън Билдинг".
Аз да идвам ли? - Не, чакай в хотела си.
Да, г-жо.
Бива си я. - Адски студена около сърцето. Давай.
Задръж.
Обиколи блока и спри пак тук.
Ийлс, Ленард.
Проследи я, Пийти, и после ме чакай пред дома на Ийлс.
Изгубих я. - Нея си струва да я изгубиш.
Минах на червено и ме спря едно бъбриво ченге.
Ето, довърши я.
Да викна ли таксиджията й? - Не.
Накъде? - Телеграф Хил.
Лош късмет ли извади? - Да, разчетът ми не стигна с малко.
Ало? - Г-н Тилътсън.
Секретарката на г-н Ийлс е.
Тревожа се за него. Знам, че е у тях, но не вдига телефона си.
Ще видите ли дали е добре? - Навярно е излязъл.
Не, очакваше обаждането ми.
Не искам да досаждам, но съм убедена, че е у тях, и се тревожа.
Ще ми върнете ли обаждането? - Да.
Филмор 0710.
Да, г-це Карсън. Веднага. - Благодаря ви.
Да? - Няма го.
Няма го? Влязохте ли в апартамента?
- Да. - Той трябва да е там!
Благодаря.
Ало? - Джо Стефанос, ако обичате.
Няма го.
Предайте му веднага да позвъни в апартамента на г-ца Карсън.
Гаф ли стана, скъпа?
Изпрати го там, за да намери мъртвия Ийлс ли?
Не, Джеф. - Говори.
Говори. - Недей, Джеф.
Какво недей? - Не искам да умирам.
Нито аз, скъпа. Но ако ми се наложи, ще умра последен.
Нещо се прецака, а?
Казали са ти, че ще го пречукат, ама не са го направили?
Не са, защото му подшушнах и той духна.
Добре ли е? - Ще ли ти се?
Да, защото ако той умре, те ще те обвинят за това.
Страшна си, Кати. Ненадмината.
Сменяш страните с такава лекота. - Недей, Джеф. Причиняваш ми болка.
Почти се хванах. Много ловко.
Уит иска Ийлс вън от играта, а аз да опера пешкира.
Двете птички заедно. Пращат ме на един адрес.
Червенокоска ме води при нарочения ахмак.
Пия, оставям отпечатъци навсякъде. Тръгвам си и някой го сгащва.
Ийлс умира и документите...
Те са били в чантата, която Мита взе.
Документите се връщат при Уит. Аз съм насаден.
Само едно нещо липсва: скалъпената улика.
Какъв мотив бих имал? Няма да убия някого заради едно мартини.
Кажи ми, Кати. - Накараха ме да подпиша.
Кое? - Писмени показания.
Продължавай. - Нямаше как. Накараха ме. Кълна се.
Казаха, че са намерили трупа и ще ме предадат на полицията.
След това ти си им казала за Фишър.
Само дето си им казала, че аз съм го извършил. Превъзходно.
Красиво и просто. Този Уит умее да мрази.
Ти вече ми спомена, че не забравя.
Не съм преставала да го мразя.
Но какво можех да направя? И аз бях притисната.
Не бива сега да сме един срещу друг.
Не бива ли? - Да. Можем да се откопчим.
Трябва ни само чантата.
И ги спипваме, Джеф. Можем да им поискаме всичко.
Искам и подписаните ти показания. - И тях ще вземем. В сейфа на Ийлс са.
Ще накараме Мита да ги вземе. Ще ни играят по свирката.
Разбира се. - О, Джеф...
Можеш да ме убиеш за това, което сторих.
Има време. - Не. Няма да го направиш.
Никога не съм преставала да те обичам.
Страх ме беше и не бях добра, но никога не престанах...
дори и да ме мразеше.
Мразеше ли ме?
Да. - Но вече не?
Не.
Пак можем да сме заедно. В известен смисъл не бяхме.
Можем да се върнем в Акапулко и да го караме, все едно нищо не е било.
Да.
Как ще вземем чантата?
Уит държи един клуб. "Стърлинг Клъб" в Норт Бийч.
Там Мита занесе чантата на един на име Бейлорд.
Може и да се справя. - Ще успееш, любими.
Побързай.
Какво става с теб?
Бях в един бар, пиех. Сигурно съм се улисал.
Сигурно.
Стоеше си там и трепереше така силно, че не можеше и милост да поиска.
Не съм виждал друг така да се страхува да умре.
Не ми се понрави. - Уби ли го?
Естествено.
Но аз позвъних. Човекът отиде в апартамента и него го нямаше.
Ийлс? - Да, Ийлс. Него го нямаше там.
Аз бях там. И както го оставих, сам не е могъл да си тръгне.
Какво има? - Не знам.
Аз знам. Къде е Бейли?
СТЪРЛИНГ КЛЪБ
УПРАВИТЕЛ
Какво искаш?
Г-н Бейлорд, един мъж се насочи към вашия офис.
Остави.
Искате да видите някого? - Вече го видях. Благодаря.
Познаваш ли таксиджията? - Мисля, че да.
Рафърти. - Да?
Викни Джо. На всяка цена доведи обратно този човек.
Просто защото чантата е у него. - Разбрано.
Всичко е уредено, сър. - 20 за теб, другото за доставката.
Нека момчето ме чака на летището с билета.
Благодаря ви, сър. - Слабата памет е като зъл вятър.
Може да отнесе нечий късмет. - Всеки си има правото, така казвам.
След теб.
Това не ти трябва. - Нищо не можех да направя.
Вече можеш. Потегляй.
Все си имам главоболия, а? - Не трябваше да крадеш толкова.
Срещаме се къде ли не.
Вече сме квит. Свий си ръцете, да не ги свия аз.
Надменно говориш, г-не.
ТЕЛЕФОНЕН УКАЗАТЕЛ НА САН ФРАНЦИСКО
Добре, умнико. - Не бих.
Казах ти. Уморих се да ме командват.
Само ще си останеш без дъх. Нали, Джо?
Стига, Лу.
Ред е малко да му помислиш. Да поприказваш.
У мен са документите от чантата ти.
Знам и адреса на финансовото министерство.
Та как е на теория? Документите настрана от хазната
и Уит отървава 10 години в пандиза.
Поправи ме, ако греша. - Може и така да е.
Е, властите може и да потупат Уит по гърба и да му рекат:
"Прибирай се. Имаме си парички. Не сме се затъжили за милионите ти."
Ще заложиш ли на това?
Как разбра, че чантата е у мен?
Сложих опашка на Мита.
Сигурен ли си в това?
Не ми трябва да съм сигурен в нищо освен за документите.
По работа ли искаш да говорим, или ще хвърляш зарове?
Ти какво предлагаш?
Получаваш документите, получаваш и трупа на Ийлс...
ако ще го криеш от ченгетата.
Какво искаш?
Писмените показания, които Мита сложи в сейфа на Ийлс,
когато взе оттам документите.
Изфабрикуваната лъжа, че съм убил някой си Джак Фишър.
Аз само го погребах.
Не ти пускат газта, защото си бил гробарят.
Освен Уит само четирима знаехме за тези показания.
Някой се е разприказвал.
Мита ли ти каза? - Не.
Съжалявам.
Свържете ме с Уит Стърлинг... - Без такива.
По-добре да не замесваме Уит. - Прав е, Кати.
Нарани чувствата й, Лу. Тя е чувствително момиче.
И аз си падам чувствителен. - И не ти трябва Уит.
Трябва ти само Мита да отключи сейфа в офиса на Ийлс.
Дано Мита още е наоколо. - Наоколо е.
Добре. Тогава веднага можеш да започваш.
Ще ти обадя след час. Имаш време да я откриеш и да идете дотам.
Давам ти възможност да измислиш как да ме прецакаш.
Но няма да го направиш.
Ще ми развалиш ли, Джаксън? - Разбира се.
Точно така. Уит Стърлинг в "Блу скай клъб" в Рино.
Затвори вратата. - Внимавай, тези мадами подслушват.
Ало? - Г-н Стърлинг?
На телефона. - Един момент, моля. Говорете сега.
Уит, мили, Кати е. - Всичко наред ли е?
Не. - Рядко е.
Остани още известно време там, където си.
Ще ми кажеш ли защо? - Сега не мога да говоря.
Нещата се пооплетоха. - Бейли ли ги оплете?
Не мога да говоря по телефона. Ще хванем самолет.
Но ще ми донесеш нещо?
Не, Уит. Не мога да ти обясня сега. Исках само да ти съобщя.
Не искам нещо да ти се случи.
Какво например, миличка? - Не ходи в Тахо.
Бъди предпазлив и ме чакай в Рино. Дочуване.
Изглежда ще си имам проблеми. - Ще си имаш, ако не намерим Бейли.
Може да си имам и ако го намеря.
"Механик от Бриджпорт издирван за убийство в Сан Франциско.
Според полицията мотивът е отпреди 5 години.
Рано тази сутрин адвокатът Ленард Ийлс
е бил намерен убит в своя дом на ул. "Фултън".
Джеф Бейли, бивш частен детектив,
а сега работещ на малка бензиностанция в Бриджпорт,
е преследван за две убийства." - Знаех си, че не е стока.
Все повтарях: "Ето човек, на когото не му е работа в града." Вижте това.
Полицията го издирва за две убийства. Казах ти, Ан.
Ан. - Оставете ме на мира.
Докладва Купър. Пътят е блокиран на 35 км от Бриджпорт.
Проверяват се всички коли. Край.
Здрасти, Джим. - Здравей, Ед. Говори ли с хлапето?
Забегнал е. Бензиностанцията е заключена.
Забегнал накъде? - Може би е с Бейли.
Това не се връзва. Ако законът е по дирите ти,
би ли разнасял сам мълвата за това.
А аз бих искал партньор, само да можех да го получа.
Ед? - Да?
На нашето внимание:
"Бейли взел самолет до Ел Ей. Снощи. Без следа оттогава.
Вероятно тръгнал за насам." - Ясно.
Смяташ ли го за толкова тъп, та да опита да се укрие тук?
Ще дойде тук и това аз ще го разбера. До скоро.
Какво значи това, че ще го разбере? - Ти как мислиш? Ан Милър.
Аз ще се заема с хлапето.
Добре ли си, Ан?
Знам какво ще кажеш и не искам да го чувам.
Джеф не е убил никого. Той ми каза всичко.
Въвлякъл ли те е в това?
В каквото и да се е въвлякъл, аз съм с него.
Няма да гледам отстрани как те наранява.
Ако пак дойде тук... - Какво ще направиш?
Няма да идеш в полицията. - Не знам какво ще направя.
Недей, Джими. - Да не искаш да му помогна да избяга?
Джим.
Може да чете по устните ти.
Г-н Стърлинг е на риболов.
Не, горе в планините.
Кажи на Джеф, че ние те пращаме. Къде да се свържем с теб?
Джо ще те посрещне на гарата и там ще поговорим.
Не съм убеден, че това е блестяща идея.
Ако пътем се сетиш за по-блестяща, върни се да я споделиш.
От Тахо ли те проследи?
С кого се видя? Със Стърлинг?
С Кати?
Сладури са, нали?
От какво се плашиш?
Джо няма да се върне. Прояви небрежност и падна в реката.
Не чу ли какво казах? Джо е мъртъв, Кати.
Няма ли да пророниш сълза за него?
Хайде. - Какво ще правиш?
Ще говоря с Уит. Не мислиш ли, че трябва?
Разбира се, че трябва. Той иска да те види и те чака.
С въдица си? Казала си, че е на риболов.
Върна се късно този следобед.
Бас ловя, че крачи нервно и се тревожи за Джо.
Смяташ, че аз съм изпратила Джо? - Страшна си, Кати.
Както и да е. Къде е господинът? - Долу. В библиотеката, мисля.
Джеф, не му позволявай да те изиграе.
Ще плати и направи колкото и каквото поискаш.
Разбира се. Колкото и каквото.
Само ако имаше начин за Фишър. - Има.
Вкарваш в ред нещата заради държавната хазна?
Здравей, Джеф. Донякъде те очаквах.
Да се залавяме за работа. Започваме отначало, нали?
Имаш едни мои книжа. - Сваляш от мен фалшивото обвинение.
и лепваш на Джо убийството на Ийлс.
Несъмнено.
Аз получавам скромна компенсация. Да кажем...
Да кажем 50 000.
Те ще ми стигнат, за да си изкарам старините в Масатлан.
Не в Акапулко, защото ще си мисля за теб, Кати.
Там, където е женският затвор в Техачапи.
Няма да е толкова лошо. Хълмове наоколо, изобилие от слънце.
Изнервяш ме.
Ще си по-доволен нея да я приберат ченгетата. Това ти трябва.
Някой е нужен да опере пешкира за убийството на Фишър. Няма да съм аз.
Я, почакай. Няма да натопя една жена. - Кога се облагороди?
Не бих опитвал, Уит. Излязъл си от форма.
А и не е натопяване. Тя го застреля. - Той щеше да те убие.
Ето, самоотбрана. Работата е опечена. И в затвора няма да лежи.
Ще кажа, че ти си го убил. Ще ми повярват.
Вярваш ли й?
Давай, Кати, кажи му за Джо. - Какво за Джо? Къде е той?
За последно го видях в реката.
Не съм го пращала след Джеф. Това си беше негова идея.
Уби ли го? - Той се подхлъзна и падна.
Докато отида, и бе станало твърде късно. Реката е жестока.
Дебнеше ли те? - Не ловиш риба с 45-и калибър.
Но не му мисли. Така всичко се опростява.
Мъртвец? Възползвай се. Пъхни му бележка в джоба. Самоубийство.
Не е могъл да живее с извършеното.
Не се сащисвай, Уит. Ще го преодолееш. Аз го преодолях.
Но ако желаеш, го обсъди. Аз ще съм оттатък.
И още нещо: дълго ли те убеждаваха, за да кажеш, че аз съм убил Фишър?
Хайде. Засити егото ми. Кажи ми, че те е удрял.
Кажи ми, че е трябвало да изтръгва всяка твоя дума.
Такова е положението. - Каза, че излизаш. Махай се.
Малка мръсна лъжкиня. Давай, лъжи още.
Кажи как си ме спасила в Сан Франциско.
Кажи, че всичко е било по идея на Джо.
Покажи ми как ще го извъртиш този път.
Чуй... - За какъв загубеняк ме имаш само.
Взех те обратно, когато ми дойде цивреща и на колене.
Трябваше да ти размажа физиономията. Не, няма да го направя.
Не веднага, Кати. Ще оставим законът да те попритисне.
Не можеш. - Грешиш.
Ще опереш пешкира и то сама. Ще правиш точно каквото ти кажа.
Ако ли не, ще те убия.
Обещавам едно: няма да бъде бързо. Първо ще те пречупя.
Няма да можеш да отвориш вратата, без да си помислиш: "Свършено е."
А когато и това настъпи, то пак няма да бъде бързо.
Нито пък приятно.
Можеш да направиш своя избор.
Уит.
За парите ти трябва да ида в Рино. Къде са документите?
Ще ти ги пратя по пощата.
Веднъж те прецаках. Втори път няма да опитвам.
Имам си причини, за да желая уединение.
Ще получиш документите, когато съм в безопасност.
Щом така се налага.
Докато си в Рино, намери пилот, който умее да мълчи.
Кажи му да приземи самолета в пустинята, да не се вижда.
Направи го на зазоряване.
Горе главата, Кати. Ще се измъкнеш невредима. Както винаги.
Казват, че си убил човек. - Вярваш ли им?
Не и докато ти не ми кажеш. - Вярваш на всичко, което ти казвам?
Да, вярвам на всичко, което ми казваш.
Не знам защо го правя.
Не знам защо пак те допуснах в моя смърдящ живот.
Защо да не те зашлевя през лицето и да те отпратя? Не знам.
Защото каза, че ще се върнеш. - Но не така.
Не си го убил, нали? - Не.
Знаеш, че трябваше да се върна.
Вземи ме с теб, Джеф. - В тази игра се налага да съм сам.
Видя ли я отново? - Да, видях я.
Същото ли беше? - Видях я и нищо не се получи.
Не може да бъде изцяло зла. Никой не е.
Тя се приближава най-плътно.
Ще я виждаш ли отново? - Довечера, за последно.
Вгледай се в нея. Вгледай се и в себе си.
И се увери, че не изпитваш към нея дори и капчица любов.
Тогава ще проумееш и като узнаеш веднъж завинаги...
...ме повикай.
Не ми трябва да проумявам. Знам го още сега.
Само това исках да чуя.
Грешал съм, щастието е като любовта.
Минаваш през какво ли не, за да го откриеш.
Прави така, че да го задържиш.
По-добре върви. Хлапето направи ли каквото му казах?
Последваха го на юг. Щатската полиция и другите.
Добре.
Не мога да тръгна.
Можеш да оставиш това настрана. - По-подходящо е да го оставя тук.
Искам само да ти кажа нещо. - Казвай.
Щях да те убия.
Че кой не е щял? - Или да те издам на ченгетата.
Проследих Ан тази вечер.
Какво те спря. - Някои от нещата, които й каза.
Щеше и ти нещо да ми казваш. - Отраснах с нея.
Обичам я още откакто й оправях ролковите кънки.
Не знам дали съм подходящ за нея, но знам, че ти не си.
Това е едното различие. Другото е, че тя ме обича.
Не знаеш защо пак си я допуснал в мръсния си живот.
И аз не знам какво те е довело тук и накъде ще те отведе.
Но тя няма да бъде част от него.
Защо не го разкажеш в съда.
После цял живот ще разправяш на Ан как си се справил.
Не можеш да се пазариш с мъртвец, Джеф.
Да, не можеш.
Да се махаме оттук. - Остана ли къде да се иде?
Така мисля. - Сега ти ли водиш парада?
Възразяваш ли, Джеф?
Помниш ли планините? По-високи от тези и вечно покрити със сняг.
Трябваше да останем там. - Опитвам да си припомня нещо друго.
Не съм ти казвала, че съм по-различна.
Ти просто си въобразяваше това.
Затова те напуснах. Сега пак ще сме заедно.
А аз нямам ли право на мнение? - Имаш ли?
Уит е мъртъв. А от купчина с документи полза няма.
Джо можеше да ти свърши работа, но и той е мъртъв.
Та какви ще ги вършиш с Ийлс и Фишър?
А как ще оправиш и тая работа тук?
Някой трябва да поеме вината.
Нямаш нищо срещу мен, докато аз ставам за свидетел на обвинението.
Не виждаш ли? Сега само с мен можеш да се пазариш.
Ами вдигни високо бесилката, маце. - Не.
Започваме всичко отначало. Искам да се върна в Мексико.
Да се появя пак от слънчевата светлина, а ти да ме чакаш.
Да приседна под луната и да ти разказвам за себе си,
докато не спреш да ме мразиш. Докато пак не ме заобичаш.
Винаги ще ни търсят. Ще спрат чак когато умрем.
Не ми пука. Стига само да ни намерят заедно.
Ако си мислиш за някоя друга, недей. Няма да го бъде.
Не си подходящ за никоя освен за мен.
Нито аз, нито ти сме подходящи за други.
Затова заслужаваме да бъдем заедно.
Уит сдоби ли се със самолета?
Къде е? - Аз водя парада, не го забравяй.
Надали ще ми позволиш. Къде са парите?
Горе. - Приготви някоя чанта и ги донеси.
Сложи и нещо за мен. - Сложила съм.
Благодаря. - За нищо.
Помниш ли "Ла мар асул"?
Там флиртува доста нескопосано, но тогава ми допадна.
Всичко го дължим на Хосе Родригес.
Чудя се дали той някога ще проумее колко лош екскурзовод е.
Много грешки допуснахме, Джеф, и дълго не ни вървя.
Заслужихме си време за отдих.
А и заслужаваме да бъдем заедно.
Побързай, Джеф.
Мръсен, двуличен плъх!
Извинете.
Твърде много хора. Твърде много приказки.
Може би затова харесвам този град. Тук трима души наистина са тълпа.
Да се качим в колата и да им избягаме.
Няма да ти дърдоря, Ан. Просто искам да съм с теб.
Благодаря, Джим, но не мога.
Ти можеш да ми кажеш. Познаваше го по-добре от мен.
С нея ли заминаваше?
Трябва да знам.
С нея ли заминаваше?
КРАЙ
Превод и субтитри kamin