Bulgarian Translator Zone SubsTeam bukvi.bg ® 2014
Превод: poperju и chesstiger SubsTeam bukvi.bg ®
Вярвам, че можем да изберем, как да разказваме тъжните истории.
От една страна, можем да ги поукрасим,
както правят във филмите и романите,
където красиви хора учат красиви уроци
и всичко може да бъде решено с извинение
и някоя песен на Питър Гейбриъл.
Тази версия ми е любимата, като на всяко момиче, повярвайте ми.
Но това не е истината.
Истината е друга.
Съжалявам.
ВИНАТА В НАШИТЕ ЗВЕЗДИ
Малко след като навърших 17 години,
майка ми реши, че съм депресирана.
Тя яде като птиче и рядко излиза навън.
Не съм депресирана, мамо. - Чете една и съща книга непрекъснато.
Депресирана е. - Не съм депресирана!
В списанията и сайтовете, депресията винаги е страничен ефект на рака.
Депресията не е страничен ефект на рака.
Тя е страничен ефект на умирането.
Беше това, което се случваше с мен.
"ВСЕВЛАСТНА СКРЪБ"
"Болката трябва да бъде почувствана."
Ще преминете на "Золофт" или "Лексапро".
Ще ги пиете два пъти дневно. - Защо е нужно?
Толкова много, аз съм Кийт Ричардс на децата, родени с рак.
Ходихте ли в групата за подкрепа, която предложих?
Да, но не е моето.
Можете да говорите с хора, които са...
Които са... какви? - На същото пътешествие.
"Пътешествие"? Наистина ли? - Опитайте.
Кой знае, може да го сметнете за полезно.
Добре.
Готови ли сте?
Днес сме се събрали...
буквално... в сърцето на Исус.
Ние сме тук с И.Х.
Кой ще сподели историята си с групата?
Аз съм Ейнджъл, имат остра миелоидна левкемия.
Сид, остра лимфобластна левкемия.
Здравейте, аз съм Пи Джей. Имам невробластом.
Аз съм Патрик. Рак на тестисите.
Ще ви спестя подробностите от историята на Патрик за рака в топките.
Открили му рака в тестисите... и като при повечето,
за малко да умре, но не умрял.
Сега, ето го тук, разведен, без приятели,
живее в къщата на родителите си,
използвайки рака си като път към сърцето на Исус...
буквално... демонстрирайки ни, че един ден,
ако имаме късмет, можем да бъде точно като него.
Кой е следващият?
Хейзъл?
Аз съм Хейзъл.
Първоначално в щитовидната жлеза, но сега... с доста внушителна
сателитна колония в белите дробове. - И как се справяш?
Имате предвид, без да броим рака в напреднал стадий?
Добре, предполагам.
Ние сме тук за теб, Хейзъл.
Какво ще кажете за още една песен?
Христос ни е приятел и ще бъде с нас до края.
Здравей, сладурче.
Е? Беше ли страхотно?
"Да, мамо, беше страхотно!"
И това беше животът ми.
Реалити шоута,
прегледи при лекаря,
осем лекарствата три пъти на ден.
Но най-лошото от всичко... беше групата за подкрепа.
Не можеш да ме накараш. - Можем, ние сме родителите ти.
Вече го обсъждахме, задължително е. Намери си приятели, като тийнейджър.
Ако искаш да съм тийнейджър, не ме пращай в групата.
Дай ми фалшива лична карта, ще ходя по баровете,
ще пия, ще паткам. - Не е "паткам", а "пафкам".
Да, но това са нещата, които щях да науча.
Защо не изкарате колата, моля?
Накрая отидох.
Не защото исках или мислех, че ще ми помогне,
а по същата причина, поради която правех всичко напоследък.
Да угодя на родителите ми.
Защо да не идвам сама?
Само си губиш времето, като седиш и ме чакаш.
Не, разбира се. Имам си работа и ангажименти.
Обичам те. - И аз те обичам.
Забавлявай се.
Единственото по-лошо, от това да умреш от рак
е да имаш дете, което умира от рак.
Хей!
Намери си приятели!
Съжалявам. Ще се кача по стълбите.
Няма проблем. - Благодаря.
Съжалявам.
Няма нищо. - Съжалявам.
О, Боже мой.
Кой иска да започне?
Някой иска ли да започне? Някой?
Продължавай.
Аз съм Бет. Имам саркома...
Това беше добра седмица.
Спах повече.
Не съм била толкова бавна, от времето...
Беше много трудно. - Можеш да ни разкажеш, Бет.
Айзък, преживяваш труден момент. Искаш ли да споделиш с групата?
Може би, твоят приятел? - Не, аз ще споделя.
Здравейте, хора.
Здравейте, аз съм Айзък. Имам ретинобластом.
Оперираха ми едното око като дете, сега е стъклено.
Ще се подложа на нова операция, за да ми извадят и другото око.
След това ще бъда напълно сляп.
Но съм късметлия, че имам красива приятелка. Моника.
И големи приятели, като Огъстъс Уотърс...
които ме подкрепят. Това е всичко.
Благодаря. - Ние сме тук за теб, Айзък.
Благодаря ви.
Твой ред е, Гас. - Да, разбира се.
Аз съм Огъстъс Уотърс. На 18 години съм.
И имам остеосарком от около година и половина.
Като резултат, си загубих крака.
И сега съм наполовина киборг, което е страхотно.
Но съм тук, само защото Айзък ме помоли.
И как се чувстваш, Гас? - Велико.
Като на влакче в лунапарк, което само се изкачва, приятелю.
Искаш ли да споделиш страховете си с групата?
Страхове?
Забвението.
Забвението? - Да.
Стремя се животът ми да бъде невероятен.
За да се запомни.
Затова се страхувам, че може да не стане.
Някой иска ли да коментира?
Хейзъл? Колко неочаквано.
Само искам да кажа, че някой ден всички ще сме мъртви.
Имало е време, когато е нямало хора и пак ще го има.
Може би утре или след милион години.
Когато се случи, никой няма да остане запомнен,
нито Клеопатра, или Мохамед Али, или Моцарт...
нито някой от нас.
Забвението е неизбежно.
Ако те плаши, те съветвам, просто го зачеркни.
Бог е свидетел, че всички го правим.
Ами... това беше добър съвет.
Обичам всичко това, защото е страхотно да чуя,
как всички споделят това, което чувстват.
Благодаря.
Завинаги. - Завинаги.
Буквално.
Мислех, че е някаква църква,
но се оказах буквално в сърцето на Исус.
О, да.
Как се казваш? - Хейзъл.
Не, пълното ти име. - Хейзъл Грейс Ланкастър.
Какво? - Нищо не съм казал.
Защо ме гледаш така? - Защото си красива.
О, Боже мой... - Обичам да гледам красиви хора.
Взех решение да не се отричам от простите удоволствия на живота,
особено като ме наведоха на мисълта, че всички ще умрем скоро.
Това е страхотно, но аз не съм красива. - Здравей, Лиза.
Ти кажи първа. - Ти кажи пръв.
Завинаги. - Завинаги.
Какво и това "завинаги"? - "Завинаги" е тяхното мото.
Нещо като: "Ще се обичаме завинаги".
Изпратили са си 14 милиона съобщения с "завинаги" тази година.
От това сигурно ще я заболят гърдите.
Да отидем на кино. - Какво?
Тази седмица ми е много натоварена, защото...
Не. Говоря за сега.
Може да си сериен убиец. - Винаги има тази възможност.
Хайде, Хейзъл Грейс, поеми този риск. - Аз не...
Наистина ли? Това е отвратително! - Кое?
Да не мислиш, че това е много яко? Ти съсипа всичко.
Всичко? - Да, всичко!
Най-добре да си вървиш.
Господи. Винаги има по една хамарша, нали?
Независимо, че ракът те е скапал,
хвърляш пари на корпорациите, за да произвеждат повече рак?
Уверявам те, че да не можеш да дишаш, е ужасно!
Ужасно! - "Хамарша"?
Фатална грешка. - А, грешка...
Хейзъл Грейс, те не убиват, ако не ги запалиш.
Никога не съм палил. Това е метафора.
Слагаш нещо, което убива между зъбите,
но никога не му даваш силата да те убие.
Метафора.
Здравей, сладурче. Време ли е за "Топ модел"?
Не. Имам планове с Огъстъс Уотърс.
Боже мой!
Няколко пъти ме скъсаха на градско...
Не думай.
Но на четвъртото явяване карах нещо подобно.
Когато приключихме, инструкторът ме погледна и каза:
"Караш много зле, но технически безопасно."
Привилегиите на рака. - Абсолютно.
Разкажи ми за теб.
Бях на 13, когато го откриха.
Най-лошият възможен сценарий.
Рак на щитовидната жлеза в 4-ти стадий.
Нямахме голям избор. Което не ги спря, разбира се.
Операции, облъчване, химиотерапия... плюс още облъчване.
Всичко вървеше добре за известно време,
но изведнъж спря.
И един ден, дробовете ми се напълниха с вода.
Сестра! Имаме нужда от сестра веднага!
Не можех да дишам. Никой не можеше да го контролира.
Ти ще се справиш, сладурче. Не се страхувай.
Това трябваше да е краят.
Боже мой!
Но се случи нещо странно.
Антибиотиците подействаха, източиха течността от дробовете ми.
Възвърнах си силата.
После се присъединих към експериментално лечение.
Много известно в Република Раколандия, но не се получи.
Казва се "Фалаксафор".
Успешна при 70% от пациентите, но по някаква причина,
неуспешна за мен. Викаха му "Чудото".
Дробовете ми са все още зле, но теоретично може да работят така
още за известно време. Не знам.
Върна ли си в училище?
Изкарах си матурите, така че вече уча в университет.
Леле! Колежанка! Това обяснява твоята изтънчена аура.
Внимавай!
Добре дошли в моя скромен дом.
Нашите му викат "насърчение".
"Ако искаш ДЪГА, трябва да се приготвиш за ДЪЖД".
Не питай.
Здравейте, хора. - Здрасти, Огъстъс.
Нова приятелка?
Да, това е Хейзъл Грейс. - Здравейте, просто Хейзъл.
Как върви, "Просто Хейзъл"? - Как сте?
Отиваме долу. Довиждане.
Беше ми приятно. - И на мен.
Пристигнахме. Светът на Огъстъс.
Това е стаята ми.
Впечатляваща колекция. - Да, играех някога.
Може ли да седна? - Да, чувствай се като у дома си.
"Моят дом е и твой дом."
Съжалявам. Стълбата...
Сега ще ми мине... - Разбирам.
Сериозно, добре ли си? - Да.
Добре. Каква е твоята история?
Вече ти я разказах.
Бях на 13, когато ме диагностицираха... - Не тази за рака.
Истинската ти история. Интереси, хобита, страсти, фетиши.
Фетиши? - Не мисли. Първото, което ти хрумва.
Нещо, което обичаш.
"Всевластна скръб". - Добре. Какво е това?
Книга. Моята любима книга. - Има ли зомбита в нея?
Зомбита? Не! - Щурмоваци?
Не! Не е този вид книга. - Добре. За какво се разправя?
За рака.
Само за рака? - Но начинът, по който е направена
е изумителен.
Авторът й, Питър Ван Хутен,
е единственият човек, който съм срещала в живота си
и който разбира как се умира, без да умира наистина.
Добре. Ще прочета тази ужасна книга с много скучно заглавие,
която не разполага със зомбита и щурмоваци, но в замяна...
ти ще прочетеш това.
Тази изключително брилянтна книга за любимата ми видеоигра.
"Контра въстание"?
Не се смей. Страхотна е.
Говори за чест, саможертва, смелост и героизъм.
Говори да се приемането на съдбата и оставянето на отпечатък върху света.
Благодаря. - Ръцете ти са много студени!
Не са чак толкова студени. Деоксидирани са.
Хейзъл Грейс?
Обичам, когато ми говорите медицински термини.
Това е нещо ново.
От него ли е? - Херпесът ли имаш предвид?
Да, именно. Мечтата на всяка майка.
Хей. Не се притеснявайте. - Не се притеснявам.
Голяма работа.
За няколко часа изкарани заедно, не очаквам да ми счупи телефона.
Това ли е то? - Да. Мислех, че е пипер.
Днес в Китай е Международният ден на Годжи берито.
Не е ли страхотно?
"Кажи, че в книгата ми липсват последните 10 страници."
Добри са, нали?
Много ли Годжи бери ядохте днес? - Да.
"Кажи ми, че книгата не свършва така!"
Направих и десерт с Годжи бери.
Впечатлен съм. - Страхотен антиоксидант.
"ЕДНА КНИГА НЕ МОЖЕ ДА СВЪРШИ ПО СРЕДАТА НА ИЗРЕЧЕНИЕТО! КАКЪВ УЖАС?"
Всяка година ли е? - Да, всяка година.
Наистина ми харесва.
Скъпа, искаш ли да напуснеш масата?
Какво?
Хейзъл Грейс.
Добре дошли в сладкото мъчение на "Всевластна скръб".
Но ти сега престъпи правила.
Добре ли си?
Но ти сега престъпи правилата.
Прекрасно съм. Но Айзък е тук и...
Айзък, да дойде ли Хейзъл от групата?
Пропилях си времето. - Айзък, обърни ми внимание.
Пропилях си времето.
За колко време можеш да дойдеш?
Чудесно. Вратата е отворена. Трябва да затварям. Довиждане.
Ехо?
Хейзъл.
Айзък, Хейзъл от групата е тук.
Здравей. - Здравей.
Просто те предупреждавам.
Айзък сега е обсебен от един психо епизод.
Изглеждаш прекрасно. Харесвам този цвят. - Благодаря.
Айзък.
Айзък, Хейзъл дойде.
Здравей, Айзък. - Здрасти, Хейзъл.
Как сте? - Добре сме.
Изглежда, Айзък и Моника няма повече да са заедно.
Айзък, съжалявам. Искаш ли да поговорим?
Не, искам просто да плача и да играят видео игри.
Нищо не пречи да му поговориш, може да му дадеш някой момичешки съвет.
Всъщност, мисля, че реагира съвсем нормално.
"Болката трябва да се почувства." - Цитираш книгата ми?
Тя каза, че иска да скъсаме преди операцията,
защото не можела да го понесе.
Аз ще си загубя зрението, а тя не може да го понесе.
Само й казах "завинаги" отново,
а тя ме прекъсна и не ми го отвърна, и аз...
Все едно вече съм мъртъв, разбирате ли?
Понякога хора не разбират обещанията, които дават.
Знам, но... аз се чувствам като загубеняк и още нося огърлицата.
Махни я. - Махни я, човече!
Да!
Само така, човече. Само така.
Искам да убия някой.
Не го чупи! Недей.
Удари това. - Съжалявам.
Исках да ти се обадя по-рано,
но трябваше да си съставя мнение за книгата.
Момент.
Айзък.
Възглавниците не се чупят. Трябва да счупиш нещо.
Опитай това.
Трофеят? - Да.
Сигурен ли си? - Чудех се как да кажа на татко,
че мразя баскетбола. Давай мъжки!
Завинаги!
"Всевластна скръб". - Да. Радвам се, че ти хареса.
Да, така е, освен края.
Знам. Малко е грубо. - Малко грубо? Това е жестоко!
Разбирам, че тя умира, но има договор между...
Гас? - Да?
Може ли? - Разбира се.
Между автор и читател. Когато книгата свършва по средата на изречението
нарушава договора. - Да, разбирам това.
Но ако си напълно искрен, в действителност
хората умират по средата на живота, по средата на изречението.
И аз не знам...
но и аз исках да знам какво се случва, след като Анна умира.
И с майката на Анна. - И с холандеца с лалетата.
И със Сизиф, хамстера. - Да!
Опита ли да се свържеш с този Питър Ван Хутен?
Написах много писма, но той никога ми не отговори.
Вероятно животът му в Амстердам е много затворен.
Какъв срам.
Айзък, по-добре ли си, приятел?
Нещата от света на болката.
Трябва да се почувстват.
Ще ти помогна да разчистиш.
Хейзъл Грейс.
Огъстъс Уолтърс.
Продължавам да мисля за проклетата книга.
Напразно.
Трябва да разберем как свършва.
Точно това питах в писмата.
Но той никога не отговори.
Не.
"Уважаеми господин Уотърс,
искам да ви благодаря за електронната кореспонденция.
Благодарен съм на всички, които четат книгата ми."
Огъстъс? - Да?
Какво правиш? - Изглежда открих негова асистентка
и й пратих имейл.
Огъстъс! - Тя го е препратила на Ван Хутен.
Да продължа ли? - Да, да, продължавай!
"Задължен съм ви, сър..." Хейзъл Грейс, той ме нарече "сър".
Огъстъс, продължавай!
"За прекрасните думи и отделеното време, за да ми кажете, че книгата..."
Тук ще цитирам: "Означаваше много за вас
и за вашата приятелка Хейзъл Грейс."
Не е истина!
Напротив. "В отговор на въпроса ви.
Не, не съм писал друга книга, нито планирам.
Идеите ми не донесоха полза на читателите, нито на мен.
Обаче, благодаря за великодушния имейл.
Искрено ваш, Питър Ван Хутен."
Така че... това е.
Боже мой!
Опитвах се да ти кажа, че съм страхотен.
Мислиш ли, че бих могла... - Провери си пощата.
Боже мой!
Боже мой, Огъстъс!
Направо ме разби!
"Уважаеми господин Питър Ван Хутен, пише ви Хейзъл Грейс Ланкастър.
Моят приятел, Огъстъс Уотърс, пречете книгата ви по моя препоръка
и ми изпрати имейл с този адрес. Надявам се, че нямате нищо против.
Чудя се, дали бихте ми отговорили на няколко въпроса,
относно събитията след края на книгата. И по-специално:
Дали майката на Анна се омъжва за холандеца?
И дали той наистина търсеше нещо или беше само недоразумение?
И накрая, бих се радвала да разбера какво става с хамстера Сизиф?
Тези въпроси ме терзаят от години
и не знам колко време ми остава, за да разбера отговорите.
Знам, че тези въпроси не са особено важни
и че книгата е пълна с тях, но наистина искам да знам.
И ако решите да напишете още нещо, ще се радвам да го прочета,
дори да е списък за пазар.
С голямо възхищение, Хейзъл Грейс Ланкастър."
Не е зле.
Мислиш ли?
Малко претенциозно,
но Ван Хутен използва думи, като "тенденциозно" и "вакханалия".
Мисля, че ще му хареса.
Наистина ли вече е сутрин?
Да, така е.
Май ще трябва да поспя.
Добре.
Може би, "добре" ще бъде нашето "завинаги".
Добре.
Боже мой!
"Скъпа госпожице Ланкастър,
не мога да отговоря на въпросите, особено писмено,
защото ще прилича на продължение, което можете да публикувате в интернет.
Не че не ви вярвам, но едва ви познавам.
Ако някога дойде в Амстердам, можете да ме посетите по всяко време".
Какво?
"Искрено ваш, Питър Ван Хутен."
Питър Ван...
Боже мой! Какво е това?
Хейзъл?
Мамо! - Какво става?
Виж това. Ела тук.
Виж.
Какво? - Да! Питър Ван Хутен!
Виж какво пише! "Ако някога дойде в Амстердам..."
Трябва да отида!
Невероятно. - Той ни покани в Амстердам!
Амстердам!
Можем ли да отидем? Мислиш ли, че можем да отидем?
Но това е Амстердам! Искам да имаш всичко, което поискаш.
Но нямаме пари.
И трябва да носиш цялото си оборудване. Как да го направим?
Колко съм глупава. Извинявай.
Хей. Много съжалявам.
Всичко е наред.
Говори с "Гениите". Използвай желанието си.
Вече го използвах, по време на "Чудото". - За какво?
Само не за "Дисни".
Хейзъл Грейс, ти не си ходила в "Дисни".
Не си използвала желанието на живота си, за да ходиш в "Дисни"?!
Разбира се, че го направих. Беше наистина забавно!
Не ми говори. - Срещнах Гуфи!
Това е възмутително. - Защо?
Направо не вярвам, че харесвам момиче с ужасни желания.
Потресаващо е.
Идваш ли?
Най-важното нещо при скенера е,
да стоиш напълно спокойно.
Но онзи ден, това беше почти невъзможно.
Хей, Гас. Как си? - Здравейте, госпожо Ланкастър.
Фланелка на Рик Смит?
Да, именно. - Обичам го това момче.
Аз съм Огъстъс Уотърс. - Приятно ми е, Майкъл.
Радвам се да те видя. - Здравейте, госпожо Ланкастър, аз също.
Здравей, Хейзъл Грейс. - Здрасти.
Искаш ли да дойдеш на пикник с мен?
С радост бих дошла на пикник с теб.
Ще тръгваме ли?
Не. Нека първо...
Мириша на болница. Нека се преоблека.
Значи... и вие оцелявате?
Да, трябваше да отрежа този приятел.
Добра стратегия за намаляване на теглото.
Краката много тежат.
А сега как си със здравето?
Супер. Никакви разсейки от 14 месеца.
Наистина ли? Фантастично! - Да, голям късмет извадих.
Слушай, Гас...
Трябва да знаеш, че Хейзъл все още е много болна.
И ще бъде така до края на живота си.
Тя ще иска да те следва, но с нейните дробове...
Готов ли си, Гас? - Да.
Добре. До скоро. - Добре.
Какъв прекрасен ден! - Да.
Тук ли правиш романтичните си завоевания?
Всички до едно. Сигурно затова съм още девствен.
Ти не си още девствен!
Сериозно? - Нека ти покажа нещо.
Виждаш ли този кръг?
Това е кръгът на девствениците.
А това...
е 18 годишното момче без крак.
Така че, да.
"Смешни Кости" от Йоп Ван Лисхут.
Звучи като холандец. - Той е.
Също като Рик Смитс и лалетата.
Искаш ли сандвич?
Нека позная... - Холандско сирене и домат.
Извинявай, но доматът е мексикански. - Как не те е срам?
Нали е много яко? Да използват скелет за игрална площадка.
Помисли.
Обичаш символите. - Трябва да се замислиш,
защо седиш тук и ядеш лош сандвич с момче с фланелка на Рик Смитс.
Всъщност, минавало ми е през ума.
Добре, Хейзъл Грейс, като на други преди теб,
казвам го с цялото ми уважение. Използвала си желанието си нелепо.
Бях на 13... - Тихо.
Прекъсваш ме насред велик монолог.
Била си млада, впечатлителна. Грим Рипър те е фиксирал...
и това те подтиква да пожелаеш нещо, което не искаш в действителност.
Но как би могла малката Хейзъл, която не е чела "Всевластна скръб",
да знае, че истинското й желание е, да посети Питър Ван Хутен?
Но вече го направих, така че...
Добре направих, че запазих моето желание.
Значи казваш...
Няма да ти отстъпя моето желание, Хейзъл.
Ако това си мислиш. Но...
аз също имам известен интерес да се срещна с този Питър Ван Хутен,
Но не виждам смисъл, да го виждам без момичето,
което ми препоръча книгата, нали?
Така че говорих с "Гениите" и те се съгласиха.
Тръгваме след месец.
Не...
Боже мой!
Огъстъс!
Благодаря ти!
В крайна сметка, не знам, дали го прави често, но...
желанието му да ме вземе с него...
Това е невероятно!
Хейзъл, толкова е красиво! - Знам.
Звучи налудничаво. - Супер налудничаво е.
Някаква лудост.
Та това е Амстердам! - Само си представи!
Знам. - Той ти отстъпва желанието си.
Всъщност го споделя, да.
Споделя го. - Ама е сладко.
И накрая... - Какво?
Твоето гадже... - Спри, недей. Той не ми е гадже.
Мамо, фокусирай се върху Амстердам. - Точно това правя.
Стига. Внимавай малко. Може ли да отида?
Добре де. Като майка, смятам идеята за прекрасна.
И... мисля, че трябва да говорим с доктор Мария.
Добре.
Не съм сигурна. - Казахте, че резултатите са добри.
Така е, но не знаем до кога ще е така. - Става въпрос само за няколко дни.
Ваканция. - Ами ако ти призлее?
В чужда страна? - В Амстердам имат лекари.
И рак. - Не и като твоя рак.
Той е изключително рядък, Хейзъл.
Единственият начин да позволя това пътуване,
е само с някой, който е наясно с твоя случай.
Ами ако дойде мама? - Дойде... къде?
Сигурна съм, че "Гениите" ще разберат, че имам нужда от специални грижи.
Това може да свърши работа.
И тогава се случи.
Здравей. - Здравей.
Здравей. - Добре ли си?
Какво стана? - Обичайното.
Течност в белите дробове, възпрепятстващи оксигенацията.
Поставиха ти тръба.
Изтече половин литър.
Добрата новина е, че... нямаш никакъв тумор.
Нямаш повече тумори в тялото си.
Вече сме спокойни. - Просто инцидент, Хейзъл.
Ще можем да живеем с него.
Господин Ланкастър.
Как е тя? - По-добре.
Благодаря. Много по-добре.
Не ме пускат. Само роднините. - Съжалявам.
Да, разбирам.
Ще й кажете ли, че съм идвал? - Разбира се, че ще й кажа.
Добре. - Гас, защо не се прибереш?
Почини си.
Обикновено туморите издържат лечението, но това не се случи с вас, все още.
Но от друга страна, лекарството може да влоши оттока.
Много малко хора са взимали "Фалаксафор" толкова дълго, колкото Хейзъл.
Не знаем дългосрочните последици.
Опитваме се да предотвратим развитието, когато може да се изостри,
може да предизвика заболявания, слабости, съдова недостатъчност,
и да образува тумори, които е трудно да се изкоренят.
Шансът за оцеляване на тези пациенти намалява пропорционално на проблемите.
Ще се справим, сладурче.
Не се страхувай.
Боже мой!
Няма повече да бъда майка!
Имам въпрос.
Да, Хейзъл? - Мога ли да пътувам до Амстердам?
Не е препоръчително в този момент.
Защо? - Има ли някаква алтернатива?
Ще увеличи някои рискове. - Същото се отнася и за мола.
Да, но със самолет? - Но в самолета има кислород.
Вие сте в 4-ти стадий. - Това може да е моят последен шанс.
Ако лекарството не действа, не разбирам...
Може да подейства. - Не!
Не знам друг начин да ти го кажа, Хейзъл.
Ти си много болна. Съжалявам.
"Добре?"
Ало? Да, един момент.
Здрасти. Гас... отново.
Съжалявам. Заспала е.
Да, добре. Дочуване.
Знам какво си мислиш.
Не е честно спрямо него. Не е.
Той няма нужда от това. Никой няма.
Само излишни проблеми. - Права си.
С майка ти си мислехме същото. Може би, е време да те изхвърлим.
Ще те оставим в дом за сираци, нека те се оправят.
Говоря сериозно. Ние не сме сантиментални.
"Здравей?"
"Тишината е оглушителна..."
Хейзъл Грейс?
Здравей, Огъстъс.
Ти добре ли си?
Не.
Какво става?
Кажи ми.
Не знам.
Всичко.
Искам да отида в Амстердам, Гас.
Искам Ван Хутен да ни каже, какво става, след края на книгата.
И не искам повече този живот.
Осъзнах, че небето ме натъжава
и тази нелепа стара люлка,
която баща ми направи, когато бях малка.
Това е всичко, предполагам.
Ами... настоявам да видя тази люлка.
Разбирам какво имаше предвид. Това е много тъжна люлка.
Хейзъл Грейс, надявам се да осъзнаваш,
че като ме държиш на страна, няма да промениш чувствата ми към теб.
Всичките ти усилия да ме спасиш от себе си, се провалиха.
Виж...
Аз те харесвам.
И аз обичам да прекарвам времето си с теб...
но не мога да позволя това да продължи.
Защо?
Защо не искам да те нараня. - Нямам нищо против.
Ти не разбираш. - Разбирам.
Знам какво се опитваш да кажеш. Но ти казвам, не ми пука.
За мен е привилегия да ми разбиеш сърцето.
Гас, аз съм граната.
Един ден ще гръмна и ще взривя всички около мен.
Чувствам се отговорна да намаля броя на жертвите.
Граната...
Това е причината да нямам хамстер.
Трябва да направим нещо с тази откачена люлка.
Добре. "Люлка си търси дом."
"Ужасно самотна люлка...
си търси любящ дом."
"Самотна леко педофилска люлка...
очаква задници. Забранено за деца."
Не? - Не, не.
Не? Харесва ми.
Ето защо. - Какво?
В случай, че се питаш защо те харесвам, Хейзъл Грейс.
Толкова си заета да бъдеш себе си, че нямам идея как да те впечатля.
Не трябва да говориш така. - Така говоря на приятелите си.
Знам, знам. Приятели.
Приятели. - Приятели.
Приятелите... не правят това.
"Благодаря за разбирането..."
"Просто приятели..."
"Добре..."
"Стига! Престани да флиртуваш!"
"Скъпа Хейзъл,
Получихме съобщение от "Гениите"...
че ще ни посетите заедно с Огъстъс Уотърс и майка ви на 4-ти.
С Питър нямаме търпение да..."
Мамо!
Да?
Мамо!
Съжалявам. - Бях в банята.
Ти писа ли на "Гениите" да отменят пътуването?
Асистентката на Ван Хутен ми е пратила имейл.
Тя още мисли, че ще отидем.
Какво?
Как ще го кажа на баща ти? - Мамо?
Отиваме в Амстердам...
Сериозно... отиваме в Амстердам? - Отиваме в Амстердам!
Всичко е уредено, заминаваме. Доктор Мария и всички вече знаят.
Но само за три дни, не за шест.
Но всичко е готово, има и онколог там.
Всичко е уредено. - И аз те обичам.
Обичам те толкова много!
И аз те обичам.
Значи заминаваме за Амстердам? - Отиваме в Амстердам.
Отиваме в Амстердам! - Не съм му казала, но му се обади.
Обади му се!
Добре, дробове...
ще се държите прилично една седмица, ясно ли е?
Само още една седмица.
"Здрасти, Гас,
надявам се паспортът ти да е готов."
"Вече съм в облаците!"
Хайде!
Изчакайте. Забравих храната. - Какво?
Носиш ли си паспорта? - Да.
В чантата ми е. - Добре.
Както казах и на "Гениите":
"Или пътувам със стил или изобщо не пътувам."
Мамо, отиваме в Амстердам! - Да, отиваме в Амстердам, веднага.
Здравейте, семейство Ланкастър.
Гас. Радвам се да те видя.
Да го взема ли, сър? - Гас, много изобретателно!
Добре, Хейзъл Грейс? - Добре!
Какво е това в носа ти? - Джаки!
Наистина съжалявам. - Няма проблем.
Казва се канюла. Помага ми да дишам.
Виждаш ли тези приятелчета тук? Вкарват кислород в тръбичката.
И на мен ли ще помогнат да дишам? - Може би.
Искаш ли да опиташ?
Добре.
Ела насам.
Готова си. - Гъделичкат ме.
Да, вярно. Страхотно.
Мисля, че дишам по-добре. - С радост бих ти ги дала,
но се нуждая от помощта им. - Благодаря, че ми даде да опитам.
Хайде, Джаки, да вървим. Благодаря.
Довиждане.
Какво става? - Не питай, отиваме в Амстердам.
Извинявай за това. - Гас, стига!
Не си ли пътувал със самолет преди? - Не.
Вълнуващо е.
Господине? В този самолет не се пуши.
И във всички самолети. - Аз не пуша.
Това е метафора. Използва нещо, което убива, без да му даде силата да убие.
Тази метафора е забранена в самолета.
Затегнете коланите, пригответе се за излитане.
Благодаря.
Добре ли си?
Гас, същото е когато се возя в колата с теб.
Боже мой, аз летя!
Летим!
Погледни там долу!
Никога не съм виждал нещо подобно в човешката история!
Виж колите! Приличат на...
Толкова сте сладки. - Ние сме просто приятели.
Тя е, аз не съм.
Леле!
Махни се от нея, кучко!
Виж, Хейзъл!
Невероятно.
Какво?
Вижте прозорците! Колко е красиво!
Отивам на регистрацията.
"Преоблечете се, защото имате резервация
за двама за довечера в "Оранже".
И още: "Наслаждавайте се, господин Питър Ван Хутен."
Проучих ресторанта и изглежда невероятно.
Наръчникът казва, че е елегантен и много романтичен.
Добре. Да видим...
Боже мой!
Добре, но...
какво ли има вътре?
Това за мен ли е?
Боже мой! Колко е красиво! - Само предложение.
Предложение?
Не се ли притесняваш, че дъщеря ти тийнейджърка
ще излиза сама с по-голямо момче?
В един град, известен с разгул и разврат?
Да, точно това имах предвид.
Гас!
Изглеждаш толкова красив! - Благодаря ви, госпожо.
Хейзъл, Гас пристигна! Изглежда невероятно!
Чух, че този ресторант е невероятен!
Леле!
Какво?
Изглеждаш великолепно.
Благодаря.
Леле!
Пристигнахме.
"Оранже". Тук е.
Това е масата ви, мисис и мистър Уотърс.
Благодаря.
Благодаря, Гас. - За теб винаги.
Шампанското е подарък от нас. Наслаждавайте се.
Добър вечер.
Воала.
Добре? - Добре.
Страхотно е.
Знаете ли, какво е казал Дом Периньон, след като е измислил шампанското?
"Елате бързо! Опитвам вкуса на звездите!"
Добре дошли в "Оранже".
Какво предпочитате, менюто или специалитета на готвача?
Специалитетът на готвача ми звучи прекрасно.
И, сър...
нещо ми подсказва, че ще имаме нужда от още от това.
Бутилирали сме всички звезди за вас тази вечер, млади приятели.
Мисля, че са нашите.
Драконово ризото за госпожицата. - Благодаря.
И същото за господина. - Благодаря.
Наслаждавайте се.
Искам това драконово ризото да се превърне в човек,
да я заведа във Вегас и да се ожени за нея.
Харесвам костюма ти. - Благодаря. Обличам го за пръв път.
Не се ли носят само на погребения? - Не.
Там изобщо не е толкова хубаво.
Когато се разболях,
ми казаха, че имам 85% шанс за излекуване.
Много висок.
Но след няколко години мъчения, загубих крака си,
и все още има 15% шанс за провал.
Точно преди операция помолих родителите ми
да си купя един наистина хубав костюм.
И това е самият той? - Точно така.
Аз имам рокля. Купих я, когато навърших 15 години.
Но не мисля, че бих я облякла на среща.
Значи имаме среща?
Ей, внимавай.
Ние сме мистър и мисис Уотърс. - Защото тя не говори английски.
Но трябва да им кажем, ако попитат, нали?
Помниш ли какво каза за Вегас? - Да.
Мога ли да дойда с теб? - При Бог?
Може би. - Ами при ангелите?
Не. - В отвъдното?
Не. Може би. Не знам.
Но преди да кажа твърдо "не", бих искала някакво доказателство.
А ти?
Абсолютно. - Сериозно?
Не точно в небето, където препускат еднорози
и живеят в къщи от облаци, но - да, определено вярвам в нещо.
В противен случай, какъв е смисълът?
Може би, няма смисъл. - Това не го приемам.
Аз съм влюбен в теб.
Чу ли ме?
Огъстъс... - Аз съм влюбен в теб.
Знам, че любовта е вик във вакуум и забравата е неизбежна,
и че всички сме обречени, и че ще дойде ден,
когато всичките ни творения ще се превърнат в прах.
И знам, че Слънцето ще погълне единствената Земя, която имаме.
И аз съм влюбен в теб.
Съжалявам.
Още звезди? - Не, благодаря ви.
Мисля, че може да донесе сметката. - Не, сър.
Сметката ви ще бъде платена от господин Ван Хутен.
Какво?
Огъстъс...
Не я разбирам тази тениска.
Ван Хутен ще я разбере.
Има 50 препратки към Магрит в "Всевластна скръб".
Това не е лула.
Всъщност донякъде е лула. - Но не е.
Това е рисунка на лула. Разбираш ли?
Рисунката на обект, не е самият обект.
Нито пък рисунката на тениска е този обект.
Ей, ти. Кога порасна толкова?
Кой е готов за някои отговори?
Аз!
Тук трябва да е.
Толкова се вълнувам, че едва дишам. - Не е ли нормално?
Стига.
Лидевай.
Здравейте. - Здравейте, аз съм Огъстъс.
Лидевай. - Аз съм Хейзъл.
Моля, заповядайте. - Благодаря ви.
Питър, те са тук. - Кои бяха тези, Лидевай?
Това са Огъстъс и Хейзъл. Млади фенове, с които кореспондирахте.
Американци? - Ти ги покани да дойдат.
Моля, заповядайте.
Знаеш защо напуснах Америка, Лидевай.
Само да не ми се налага да срещам американци.
И ти си американец. - Това е непоправимо. Отърви се от тях.
Няма да го направя, Питър. Моля те, бъди добър.
Заповядайте, моля.
Извинявай, нека оправя... може да седнете тук.
Благодаря ви.
Кой от вас е Огъстъс Уотърс?
Аз съм.
Това е Хейзъл.
Господин Ван Хутен, много сме благодарни, че ни отговорихте.
Очевидно съм преценил погрешно.
Първите мизерници, на които отговарям и вижте какво стана.
Скоч? - Ами...
Не, благодаря.
Само за мен, Лидевай. Още един скоч и сода, моля.
Може би, закуска за начало, Питър? - Мисли, че имам проблем с алкохола.
Също така мисля, че земята е кръгла.
И така значи, моята книга ви харесва.
Обожаваме я. - Да.
Много ни хареса. Огъстъс...
Той се надяваше да се срещнем с вас и да разговаряме.
Не прибързвай. - Да.
Ти нарочно ли се обличаш като нея?
Донякъде.
В този ред на мисли...
и двамата искаме да ви благодарим за вечерята снощи.
И за шампанското. - Беше невероятно.
Беше вълшебно. - Платили сме им вечерята снощи?
Удоволствието беше наше.
Извървели сте дълъг път.
Какво мога да направя за вас? - Имаме няколко въпроса...
за това, какво се случва след края на книгата ви.
По-специално за хората, които подкрепяха Ана.
Майка й, холандецът...
Колко добре познавате шведския хип-хоп?
Не много, бих казала.
Лидевай, пусни "Бомфалерала" веднага.
Добре.
Не говорим шведски. - Кой, по дяволите, говори шведски?
Не е важно какви глупости говори, а как те кара да се чувстваш.
Майтапиш ли се с нас? Това някакъв вид представление ли е?
Гас, седни.
Добре, и в края на книгата...
Да предположим, че се надбягваш с костенурка.
Костенурката има предимство от десет ярда
и за времето, което компенсираш това предимство, тя изминава още един ярд.
Но както и да е, ти си по-бърза, но никога не можеш да я стигнеш.
Можеш само да намаляваш предимството й.
Ясно е, че можеш да изпревариш костенурката,
но ако не се вторачваш в техническите подробности.
Но въпросът е, как е възможно да стане толкова сложно,
че никой да не може да го разреши, преди Кантор да докаже,
че някои безкрайности са по-големи от други безкрайности.
Предполагам, че това отговоря на въпроса ви.
Хейзъл, съжалявам, но нямам идея какво става.
Изглеждате ми много интелигентен, господин Уолтърс.
Да не би ракът да е заразил мозъка ви?
Питър!
Нека поне за секунда да се фокусираме върху Ана? Моля ви.
Разбирам, че историята свършва по средата на изречението.
Тя умира, твърде болна е да продължи... - Книгата не ме интересува.
Но не значи, че приятелите и семейство й нямат бъдеще, нали?
Нали така?
Не ме интересува. - Но ти обеща!
Нищо не се случва! Те са измислица! Спират да съществуват с края на книгата.
Но не могат!
Разбирам буквалния смисъл, но... - Не издържам, Лидевай.
Не е възможно... - Няма да обсъждам детски капризи.
Отказвам да ви съжалявам по начина, на който сте свикнали.
Не искам съжалението ти. - Напротив!
Като всички болни деца, съществуването ти зависи от това.
Обречени сте да изживеете дните си подобно на децата, които вярват,
че има живот след смъртта. Ние, като възрастни, презираме това.
Ние плащаме лекарствата, кислорода... - Питър, достатъчно.
Вие сте страничен ефект от еволюционен процес,
който не му пука за отделните животи.
Вие сте провалил се опит на мутация.
Чуй ме, глупако!
Няма нищо за болестта ми, което все още да не знам.
Дойдох тук само за едно нещо.
Искам да ми кажеш какво става след края на тази проклета книга!
Не мога. - Глупости!
Не мога. - Направи го!
Искам да се махнете.
Защо не се запитате, какво толкова се интересувате от глупавите си въпроси?
Я си го начукай!
Всичко е наред.
Аз ще ти напиша продължение.
Ще напиша много по-добро продължение, от всяка глупост на този пияница.
Ще има кръв, трупове и жертви.
Ще ти хареса.
Съжалявам, че си загуби времето с този задник.
Времето не беше за него, а за нас.
Хейзъл и Огъстъс!
Толкова съжалявам. Обстоятелствата са го направили жесток.
Мислех, че срещата с вас ще му помогне,
но сами виждате, че работата му се е отразила.
Но...
Много съжалявам.
Искате ли да ви разведа? Били ли сте в къщата на Ана Франк?
Никъде не искам да ходя с този човек. - Не.
Той не е поканен.
Боя се, че няма асансьор.
Няма проблем. - Има много стълби.
Стръмни... - Ще се справя.
Хейзъл, не е нужно... - Ще се справя.
Да вървим.
Анелиз Мари Франк Холандер, известна като Ана Франк,
е германска еврейка и автор на книгата "Дневникът на Ана Франк".
"Трудно се живее във времена като тези.
Цяло чудо е, че още не съм забравила всичките си идеали.
Изглеждат толкова абсурдни на практика.
Но това, което ме крепеше, беше, че винаги съм мислила,
че независимо от всичко, хората носят добри сърца.
Иначе щеше да ми е напълно невъзможно да живея живот...
Ще опитаме ли? - Да.
По-внимателно. - Оправям се.
Това е известната библиотека на семейството на Ана Франк.
Успявам, благодаря.
Сигурно съм твърде млада, за да се боря с тези проблеми,
но натискът беше толкова непоносим...
докато накрая бях принудена да намеря някакво решение.
Добре ли си, Хейзъл? - Да.
Не бързай. Извинете. - Няма проблем.
Добре ли сте? - Да.
По това време, когато погледнех в небето...
чувствах, че всичко ще се промени към по-добро
и тази жестокост ще престане.
Добре ли си? - Да.
Хейзъл, мисля, че е достатъчно. Не е нужно да...
Ще се справя.
Всичко е както трябва да бъде.
Бог желае всички хора да са щастливи.
Където е надеждата...
там е и животът.
Браво на теб. - Да.
Добре ли си? - Да.
Успяхме.
Добре ли си? - Да.
Боже мой.
Благодаря.
Единственият оцелял член от семейството на Ана е Ото.
Това е баща й.
Точно в момента...
не мога да мисля за злото,
а само за доброто, което все още е тук.
Опитайте се да уловите щастието, което е отвътре.
Мислете за цялата красота и всичко, свързано с вас.
И бъдете щастливи.
Влюбих се в него както се заспива.
Бавно... и изцяло.
Мислех си за момента, когато това ще стане...
и ще трябва да го сваля. - Какво?
Кракът ми.
Просто не се чувствам готов. - Гас.
Ти си над тези неща.
Чакай. - Не мога, оплетох се.
Толкова много те обичам, Огъстъс Уотърс.
И аз също, Хейзъл Грейс.
Толкова много...
Огъстъс, не мога да дишам.
Спокойно.
Хейзъл.
Толкова си красива. - Да бе.
Не, много си красива.
Невероятно красива.
Благодаря.
"Огъсът Уотърс."
"Момчето на 18 с един крак е извън кръга. С любов, Хейзъл Грейс."
О, Боже мой!
Невероятно е, че го нарече глупак.
Нали? - Какво?
Как ти хрумна? - Не знам. Просто така.
Бях толкова ядосана. - Какво чудовище!
Мамо, беше ужасно. - И какво стана?
Посетихме къщата на Ан Франк. - Наистина ли? Звучи невероятно.
Така е. - А след това?
После се разхождахме?
Звучи чудесно.
Господи, нали още имаме няколко часа?
Може ли да посетим музея на Ван Гог? - Ако искате.
Нямам време да направя всичко, но... - Просто трябва да се прибереш навреме.
Може ли сега да не се шегуваш, моля?
Хейзъл, аз не съм се шегувам. Просто мисля позитивно.
Госпожо Ланкастър? - Да?
Може ли да остана за малко насаме с Хейзъл?
Разбира се, Гас. Ами... аз ще се кача в стаята
и ще съм готова, когато решите нещо.
Искаш ли да се разходим?
Какво има?
Преди да влезеш в болницата, почувствах една...
Почувствах болка в ръцете си.
Така че ми направиха изследвания
и скенерът светна като коледна елха.
Всичко около гърдите ми, черния дроб, просто...
Навсякъде.
Съжалявам.
Трябваше да ти кажа.
Не е честно.
Явно светът невинаги е фабрика за желания.
Ей, слушай.
Нали няма да се тревожиш за мен?
Ще намеря начин да остана тук и да те опознавам дълго време.
Боли ли те? - Не.
Добре съм.
Добре.
Не мисля, че просто можеш да забравиш всичко това.
Да. - Само не ме третирай като умиращ.
Не мисля, че умираш, Огъстъс.
Просто си влязъл във връзка с рака.
Дали ще бъде абсолютно нелепо...
ако се целунем, точно сега?
Може би.
"Моето красиво семейство. И Гас."
"Химиотерапия."
Как са ти очите, Айзък? - Добре са.
Де да беше така и с главата ми. Нещо такова.
Е, при мен изглежда, че цялото ми тяло има рак,
така че те бия, човече.
Каза ли й вече за погребението ти?
Пич. - Какво?
Не съм й казал още, Айзък. - За какво става въпрос?
О, съжалявам. - Огъстъс?
Трябват ми хора за погребалната реч.
Така че се надявах ти и Айзък... Най-вече ти...
да кажете... няколко добри думи за мен.
За мен ще е чест.
Благодаря.
Сладки сте.
Направо ми се гади.
Отвратително.
Новини от Моника? - Не, нито дума.
И не се обади, да чуе как си? - Нито веднъж.
Мразя това момиче. - Но има стотици други,
така че не ме мислете. И в групата има ново момиче.
Има такива огромни... - Откъде знаеш?
Сляп съм, но не чак толкова. - Хейзъл Грейс?
Случайно да имаш пет долара?
Добре, и сега какво?
Здрасти, хора. Надушвам яйца. Яйца?
Там ли е? - Там е.
Нервен ли си? - Нервен ли?
Там ли е Моника? - Това няма значение.
Не го правим заради Моника. - Добре. Може ли едно яйце?
Хейзъл Грейс? Дай ми това. - Яйца.
Айзък.
Добре, започваме!
Ти го можеш. - Хайде!
Нищо не чух.
Всичко е наред. Дай малко наляво.
Чакай, мое ляво или твое? - Твое ляво.
Добре. - По-наляво.
Не трябва ли да изчакаме да се стъмни? - За Айзък си е тъмно.
Пич, не съм глух, само сляп. Внимавай като се изказваш по мой адрес.
Ясно? - Добре, хвърляй по-силно.
Да! - Да!
Какво? Какво?
Направих го! Направих го!
Сега вече знам къде да хвърлям. Толкова съм надъхан!
Давай, давай!
Да! Давай още!
Чакай, чакай!
Айзък.
Здравейте! Вие ли сте майката на Моника?
Да. - Здравейте, госпожо.
Дъщеря ви е постъпила много нечестно. Така че, дойдохме да отмъстим.
Не изглеждаме опасни, понеже тримата общо имаме
пет крака, четири очи и две и половина двойки бели дробове, но...
разполагаме с две дузини яйца, така че, ако бях на ваше място,
бих отстъпил.
Това сработи ли? - Да.
С тази тъпа тениска и пак сработи? - Ето, дръж. Чакай.
Това е супер!
Огъстъс? - Хейзъл Грейс.
Здравей.
О, Боже мой. Здравей. Обичам те.
О, Боже мой. - На бензиностанцията съм.
Къде? - Имам проблем.
Трябва да... Можеш ли да дойдеш? Да ми помогнеш?
Гас!
Хей, какво става?
Виж. - Гас, има инфекция.
Дишай дълбоко.
Гас, трябва да извикам някой. - Не, моля те, не се обаждай на 911.
Не се обаждай на нашите, няма да ти простя, ако им се обадиш.
Гас, какво правиш? Какво правиш тук?
Исках да си купя цигари. Не знам какво се е случило с пакета ми.
Може да съм го изгубил или някой го е взел.
Просто исках да направя нещо сам. Разбираш ли, исках да го направя сам!
Трябва да се обадя на 911. - Не!
Трябва. - Не!
Здравейте. 911? Имаме нужда от линейка.
Мразя се!
Името ми е Хейзъл Грейс Ланкастър.
Ние сме в сребърен джип на една бензиностанция.
Иска ми се да кажа, че Гас запази чувството си за хумор до края.
Че нито за момент не загуби смелостта си.
Но не стана така.
Толкова боли. Толкова съм глупав.
Всичко е наред.
Хейзъл?
Разкажи ми приказка. - Приказка?
Някоя... поема. - Поема?
Знам една поема...
Разкажи ми я.
За количката с червени колела на Уилям Карлос Уилямс.
"Толкова много зависи от количката с червени колела,
бъчвите, пълни с вода,
клетките с бели кокошки..."
Това ли беше? Свърши ли?
Не, не, разбира се.
"Толкова много зависи от синьото небе...
разкъсано от дървесните клони.
Толкова много зависи... от прозрачността на тръбата,
излизаща от корема на момчето със сините устни.
Толкова много зависи...
от осъзнаването на вселената."
Как се справя той?
Изкара трудна нощ, Хейзъл. Кръвното му налягане е ниско.
Сърцето му...
А химиотерапията? - Ще я спрат.
Мога ли да го видя?
Ще му кажа, че си тук. - Да, да...
Ще остана тук замалко, ако не сте против.
Внимателно, синко.
Добре ли си? - Добре съм.
Здравей.
За какво си мислиш?
За забвението.
Знам, че е детинско, но...
винаги съм мислил, че ще бъда герой.
Че ще имам страхотна история за разказване.
Която ще публикуват във вестниците или...
Искам да кажа, че трябваше да бъда специален.
Ти си специален, Огъстъс. - Знам, но...
Знаеш какво имам предвид. - Знам, но не мога да се съглася с теб.
С тази мания да бъдеш запомнен.
Ядосана ли си? - Да, ядосана съм!
Ядосана съм, защото аз мисля, че си специален. Не е ли достатъчно?
Но ти мислиш, че единственият смисъл в живота ти
е всички да те запомнят. Всички да те обичат.
Познай какво Гас, това е животът ти. Това е всичко, което имаш.
Имаш мен, семейството си, имаш този свят и това е всичко.
И ако не ти е достатъчно, съжалявам, но не е никак малко.
Защото аз те обичам.
И аз ще те запомня.
Съжалявам, ясно?
Просто искам да си щастлив с това. - Хей.
За добрия живот, Хейзъл Грейс.
Който още не е свършил, нали?
Огъстъс.
Една от последните глупави прищевки на рака,
е това, което наричаме "последният добър ден".
Когато изглежда, че спадът е в застой, и изведнъж...
болката, поне за момент, е поносима.
Проблемът, разбира се е, че няма как да знаеш,
че този ден е "последния добър ден".
В онзи момент, той е просто един обикновен ден.
Здравей, Огъстъс.
Добър вечер, Хейзъл Грейс.
Имам въпрос, но само в случай, че си готова да го обсъдим?
Може да съм.
Ще намериш ли пътя до "Сърцето на Исус" до няколко минути?
Може би. Всичко наред ли е?
Обичам те, Хейзъл Грейс.
Може ли да вечерям по-късно?
Какво правиш? - Трябва да изляза.
Хейзъл, трябва да хапнеш. Не си обядвала.
Не съм гладна. - Хейзъл, не може така!
Наистина не съм гладна! - Знам, че Гас е болен,
но трябва да се пазиш. - Това няма нищо общо с Гас.
Тогава, пази си здравето. Хайде, хапни нещо, скъпа.
Да си пазя здравето? Но аз не съм здрава и ще умра.
Нали знаеш, че умирам? И няма да има за кого да се грижиш
или да надзираваш. Няма да си майка повече
и съжалявам, но това е. Сега мога ли да тръгвам?
Защо го каза? - Да не си посмяла...
Защото ти го каза. - За какво говориш?
В реанимацията.
Хейзъл...
Това не е истината, не бях права.
Ясно?
Дори да умреш. - Когато.
Дори когато умреш...
аз винаги ще бъда твоя майка.
Това е най-голямото нещо, което някога ще бъда.
Това е най-големият ми страх, мамо.
Че когато си отида, животът ти ще се обезсмисли.
Просто ще седиш гледайки стените или ще... се предадеш.
Хейзъл, скъпа, няма да го допуснем.
Да те загубя?
Това адски ще ме боли.
Но ти най-добре от всички знаеш, че е възможно...
да се живее с болката.
Ти успя да го направиш.
Ще посещавам курсове за социален работник.
Ще го направиш ли? - Да...
Мога да използвам опита си да помагам на други хора.
Може да съветвам семейства. - Защо не си ми казала?
Не искахме да се почувстваш изоставена. - Изоставена?
Това е...
Каква прекрасна новина. - Добре.
Всичко е наред.
Обичам те, скъпа.
Върви напред. Малко наляво.
Как е? - Вдигни си ръцете.
Има подиум от дясно. Да, идеално.
Прекрасно.
Здравей. - Закъсня.
Как си? Ослепителна си, Хейзъл Грейс.
Не думай, вярно ли?
Какво става тук, момчета? - Кажи й, Гас.
Исках да присъствам на моето погребение.
Искам да кажа, че се надявам да присъствам като призрак.
Въпреки това, в случай че не се случи,
решихме да разиграем това пред-погребение.
Готови ли сте?
Огъстъс Уотърс бе арогантен кучи син, но ние му прощаваме.
И не защото беше дяволски красив, или защото живя само 19 години,
вместо много повече... - 18 години, приятел.
Пич, хайде, надявам се да имаме повече време.
И не ме прекъсвай, тъпако. Предполага се, че си мъртъв.
Но когато един учен от бъдещето дойде в къщата ми
и ми донесе очи на робот, и ме помоли да ги пробвам...
ще кажа на този учен да се разкара, защото...
защото Гас, аз не искам да виждам свят без теб.
Така е. Не искам да виждам свят без Огъстъс Уотърс.
После, след като съм взел позиция, ще си сложа роботските очи,
защото, разбирате, това са роботски очи. Звучи страхотно.
Да, не знам.
Това е толкова трудно. Нека Бог да е с теб.
Да. - Хейзъл, ще ми подадеш ли ръка?
Още малко.
Да, обърни се и седни. Готово.
Твой ред е, Хейзъл Грейс.
Здравейте, моето име е Хейзъл Грейс Ланкастър
и Огъстъс Уотърс беше истинската звезда в живота ми.
Нашата любовна история беше епична и...
може би, няма да успея да кажа нито едно изречение,
без да потъна в море от сълзи.
Както всички любовни истории, нашата също умря заедно с нас.
Както и трябва да бъде.
Надявах се, той да говори на моето погребение.
Защото наистина няма кой друг.
Да, не.
Няма да говоря за нашата любовна история, защото не мога.
Така че вместо това ще говоря за математика.
Аз не съм математичка, но знам следното.
Има безкрайни числа между 0 и 1.
Има 0.1, 0.12... 0.112 и...
безкрайно много други.
Разбира се, че броят на числата между 0 и 2 е много по-голям
или между 0 и 1 милион.
Така че безкрайността е просто по-голяма от друга безкрайност.
Един писател ни го каза.
Бих искала още числа... колкото се може повече.
И, Боже...
бих искала повече дни с Огъстъс Уотърс, отколкото получих.
Но, Гас...
любов моя...
не мога да ти кажа, колко много значеше за мен
нашата малка безкрайност.
Ти ми даде цялата вечност...
в тези наши преброени дни.
И затова, аз...
ще ти бъда вечно благодарна.
Толкова много те обичам.
Аз също те обичам.
Огъстъс Уотърс умря осем дни по-късно в реанимацията...
когато ракът, типично за него...
накара сърцето му да спре...
което също беше типично за него.
Всичко това... беше непоносимо.
Всяка следваща секунда беше още по-лоша.
Едно от първите неща, които те карат в спешното,
е да измериш болката си по скала от 1 до 10.
Стотици пъти са ме питали и веднъж си спомням,
когато не можех да дишам и почувствах, че гърдите ми горят,
сестрата ме помоли да измеря болката.
Макар, че не можех да говоря, показах 9 пръста.
По-късно, когато се чувствах по-добре, сестрата дойде и ме нарече боец.
"Знаете ли откъде знам?", ме попита тя.
"Защото показа 9 от 10."
Но това не беше вярно. Не казах 9, защото бях смела.
Причината да кажа 9, е защото си запазвах моето 10.
Но ето го и него.
Това бе едно голямото и ужасно 10.
Не ще се уплаша, защото ти си с мен. Твоята сила ме подкрепя.
Приготвяш трапезата ми през моите врагове.
Помазваш главата ми и чашата ми прелива.
Добротата и любовта ти ще ме съпътстват във всичките ми дни.
И ще живея в дома Господен
завинаги.
Огъстъс Уотърс се бори много в продължение на дълги години.
Неговата битка бе смела. И силата му...
Ама че глупости дрънка, нали?
...бе вдъхновение за всеки един от нас.
Нека се помолим.
Благодарим ти, Господи, за живота на Огъстъс Уотърс.
Трябва да се престорим, че се молим.
За неговата сила и смелост.
Господи, надяваме се, че ще бъдеш с нас днес,
за да утешиш приятелите и семействата.
Благодаря ти, че си с нас, Господи. Винаги се молим в името на Исус.
Амин. - Амин.
Сега ще чуем един... специален приятел на Гас,
Хейзъл Ланкастър.
Не че има значение, но аз му бях гадже.
Има един красив цитат в къщата на Гас, който гласи:
"Ако искаш дъга, трябва да се приготвиш за дъжд."
Дори в последните си няколко дни...
Не вярвах в нито една дума.
Той винаги успяваше да се усмихне.
Но всичко е наред.
И те караше да се чувстваш по-добре.
Знаех, че трябваше го да направя.
Установих, че погребенията не са за мъртвите.
Те са за живите.
Имаш ли нужда ли компания? - Не, добре съм.
Просто ще покарам малко. Сама.
Обичам те. До скоро.
Речта ти беше красива. - Няма да се бавя.
Може ли?
"Всяка клетка е клетка."
С твоя Уолтърс доста си писахме през последните дни.
Вече четете писмата от феновете си? - Не бих го нарекъл точно фен.
Направо ме вбеси, наложиш се да присъствам на погребението му,
за да ви кажа какво се е случило с Ана и майка й, та ето ме тук.
И това е отговорът. "Всяка клетка е клетка."
Животът идва от живота. - Не съм в настроение.
Не искате ли обяснение? - Не, не искам.
Благодаря. Пожелавам ти чудесен живот.
Напомняш ми на нея.
Напомням на много хора за много хора.
Дъщеря ми беше на осем години.
Тя изстрада...
толкова много и толкова дълго.
Имала е левкемия, като Ана? - Точно като Ана.
Много съжалявам за загубата ти.
И аз също. Съжалявам и затова, че съсипах пътуването ви.
Не сте ни съсипали пътуването, имахме невероятно пътуване.
Запозната ли си с "Дилемата на тролея"?
Има един вид експеримент в областта...
на етиката, известен като "Дилемата на тролея".
Филип Фут е бил английски философ.
О, не. - Хейзъл, опитвам се да ти обясня нещо.
Опитвам се да ти дам... - Не, не е вярно.
Ти си изпаднал пияница. Веднага слез от колата ми,
за да мога да се прибера вкъщи и да се усамотя с тъгата си.
Ще искаш да прочетеш това.
Не искам да чета нищо. Просто ще се махнеш ли от колата ми?
Моля те, излез от колата ми! - Добре.
Може ли да вляза?
Толкова много съжалявам.
Да.
Беше толкова специално, нали?
Да го обичаш.
Така ще имаш представа, какво чувстваме към теб.
Хейзъл?
Твоят приятел е тук.
Знаеш ли, дали го е боляло?
Трудно дишаше доста дълго време.
Накрая просто изпадна в безсъзнание.
Но не беше за дълго.
Да умреш, е гадно.
Гас наистина те обичаше, нали знаеш? - Знам.
В такъв случай ще замълча. - Да.
Беше досадно, като говореше толкова много.
За мен не беше досадно. - Знам.
Твоят приятел писателят, даде ли ти писмото?
Не, той не ми е приятел. Откъде го познаваш?
Говорих си с него на гробището
и той каза, че е дошъл чак дотук, за да ти даде това писмо.
Да, но вече не ме интересува.
Нямам желание да прочета дори дума от този задник.
Не го е писал той. На Гас е. - Какво?
Изглежда, Гас е написал нещо и го е пратил на Ван Хутен.
О, Боже мой.
"Господин Ван Хутен,
аз съм добър човек, но кофти писател.
Вие сте кофти човек, но добър писател. Мисля, че можем да направим добър отбор.
Няма да ви моля за услуги, но ако имате време,
което видимо имате в изобилие, моля, направете го за мен.
Това е погребалната реч за Хейзъл.
Тя ме помоли да напиша такава и аз се опитвам, просто...
Малко помощ ще ми е от полза.
Разбирате ли, всъщност всички искаме да бъдем запомнени.
Но Хейзъл е различна. Хейзъл знае истината.
Тя не иска милион почитатели, искаше само един.
И го получи.
Може би, не беше обичана диво, но беше обичана дълбоко.
И няма нищо, по-ценно от това.
Когато Хейзъл беше зле, аз знаех, че умирам.
Но не исках да си призная.
Когато беше в реанимацията, в продължение на 10 минути
седях до нея.
Очите й бяха затворени, кожата й беше бледа,
но ръцете й си бяха същите.
Така топли и ноктите й боядисани в яркосиньо и черно,
Просто ги държах и се опитвах да си представя света без нас.
Какъв безсмислен свят би бил.
Тя е толкова красива. Никога няма да се уморите да я гледате.
Не се притеснявате, че е по-умна от вас, защото знаете, че си е такава.
Тя е забавна, но без да те наранява.
Аз я обичам.
О, Боже, обичам я.
Такъв късмет имам, че я обичам, Ван Хутен.
В този свят нямаме избор да живеем без болка,
но можеш да изберем, кой да ни нарани.
И аз харесвам моя избор.
Надявам се, че и тя харесва нейния.
Добре, Хейзъл Грейс?
Добре.
Превод: poperju и chesstiger SubsTeam bukvi.bg ®
Bulgarian Translator Zone SubsTeam bukvi.bg ® 2014