Mislim, da sami izbiramo, kako pripovedujemo žalostne zgodbe.
Lahko jih olepšamo.
Kot to počnejo v filmih in ljubezenskih romanih,
kjer se lepi ljudje učijo čudovite lekcije
in nič ni tako uničeno, da se ne bi moglo popraviti
z opravičilom in s pesmijo Petra Gabriela.
Ta različica mi je všeč kot vsakemu dekletu, verjemite.
Le da ni resnična.
Ta pa je resnična.
Žal mi je.
KRIVE SO ZVEZDE
Ob koncu zime mojega 17. leta
je mama odločila, da sem depresivna.
Premalo je, komaj kdaj gre iz hiše.
Nisem depresivna, mama. –Nenehno znova bere isto knjigo.
Depresivna je. –Nisem depresivna.
Brošure in spletne strani naštevajo depresijo kot stranski učinek raka.
Depresija ni stranski učinek raka.
Stranski učinek umiranja je.
In to se dogaja meni.
Kraljevska bolezen
Bolečina zahteva, da jo občutimo.
Lahko bi ti predpisala zoloft. Ali lexapro.
Dvakrat na dan namesto enkrat. –Zakaj samo toliko?
Kar filajte me. Sem Keith Richards med rakavimi otroki.
Se udeležuješ skupine, ki sem jo predlagala?
Ja, a me ne zanima.
V skupinah za pomoč se povežeš z ljudmi, ki …
Ki so kaj? –Na isti poti.
'Poti'? Resno? –Poskusi.
Kdo ve, morda te bo razsvetlilo.
Dobro. Ste pripravljeni?
Danes smo se zbrali dobesedno v Jezusovem srcu.
Tukaj smo s Kristusom.
Kdo nam želi zaupati svojo zgodbo?
Sem Angel. Imam akutno mieloično levkemijo.
Sid. Akutna limfoblastna levkemija.
Živjo, sem PJ. Imam nevroblastom.
Jaz sem Patrick. Rak testisov.
Prihranila vam bom grozne podrobnosti Patrickovega raka.
Skratka, odkrili so ga v njegovih jajcih.
Večino so izrezali. Skoraj bi umrl, vendar ni.
In zdaj je tu, ločen, brez prijateljev,
spi na kavču pri starših,
raziskuje rakastično preteklost v Jezusovem srcu. Dobesedno.
Da bi nam pokazal, da bomo nekoč, če bo sreča,
lahko postali kot on.
Kdo je naslednji?
Hazel?
Sem Hazel. Rak se je najprej pojavil na ščitnici,
a zdaj imam precejšnjo dodatno kolonijo v pljučih.
Kako se počutiš?
Misliš poleg neozdravljivega raka?
Kar v redu.
Ob tebi smo, Hazel.
Zaigral bom še eno pesem.
Kristus je naš prijatelj, ob nas bo do konca.
Kristus.
Živjo, ljubica.
In? Je bilo super?
Ja, mama. Bilo je super.
Tako je bilo moje življenje.
Resničnostne oddaje. Zdravniški pregledi.
Osem predpisanih zdravil, trikrat na dan.
A najhuje od vsega - skupina za pomoč.
Ne moreta me prisiliti. –Seveda lahko. Tvoji starši smo.
O tem smo že govorili. Moraš iti.
Najti moraš prijatelje, biti najstnica.
Mama, če hočeš, da sem najstnica, me ne pošiljaj v skupino.
Nabavi mi ponarejeno osebno, da lahko hodim v klube,
pijem koktajle in jemljem travo. –Travo se kadi.
To bi vedela, če bi imela ponarejeno osebno.
Sedi v avto, prosim.
In tako sem šla.
Ne zato, ker bi hotela in mislila, da mi bo pomagalo,
temveč iz istega razloga, zaradi katerega sem počela vse.
Da bi osrečila starše.
Zakaj ne smem sama voziti?
Nič ne boš počela. Sedela boš tu in čakala. –Ne bom.
Ne, opravke imam. –Ja.
Rada te imam. –Tudi jaz tebe.
Lepo se imej.
Edino, kar je še hujše od umiranja za rakom,
je imeti otroka, ki umira za rakom.
Hej! Spoprijatelji se s kom.
Oprostite. Po stopnicah bom šla. –Ni problema. –Hvala.
Oprosti.
Moja napaka. –Opravičujem se.
Kdo bi rad začel?
Želi kdo začeti?
Izvoli.
Jaz sem Beth. Imam sarkom vretenastih celic.
Ta teden je bil v redu.
Isaac, vem, da se trenutno spopadaš s težavami.
Bi jih zaupal skupini? Bi morda prijatelj? –Ne, jaz bom.
Živjo, druščina. Jaz sem Isaac.
Imam retinoblastom.
Operirali so mi eno oko, zdaj imam stekleno.
Čaka me še ena operacija. Odstranili mi bodo še drugo oko.
Po tej operaciji bom popolnoma slep.
Ampak srečnež sem, ker imam lepo, seksi punco,
ki je predobra zame. Monico.
Imam tudi čudovite prijatelje, kot je Augustus Waters.
To je to. Hvala. –Ob tebi smo, Isaac.
Hvala.
Ti si na vrsti, Gus. –Ja, seveda.
Sem Augustus Waters. Star sem 18 let.
Pred letom in pol sem imel osteosarkom.
Zaradi tega sem izgubil nogo.
Zdaj sem delno kiborg, kar je super.
Tu sem predvsem na Isaacovo prošnjo.
Kako se počutiš, Gus? –Fantastično.
Sem na toboganu, ki se samo vzpenja, prijatelj.
Bi nam zaupal svoje strahove? –Strahove?
Pozaba. –Pozaba? –Ja.
Nameravam živeti izjemno življenje. Da se me bodo spominjali.
Če že česa, se bojim, da tega ne bom uresničil.
Bi kdo kaj povedal na to temo? Hazel?
Nepričakovano.
Prišel bo čas, ko bomo vsi mrtvi.
Čas je obstajal pred človeštvom in obstajal bo tudi po njem.
Morda jutri ali pa čez milijon let.
Ko bo napočil, ne bo nikogar več,
ki bi se spominjal Kleopatre, Muhammada Alija, Mozarta,
kaj šele nas.
Pozaba je neizogibna. Ne zmeni se za to.
Tako kot vsi drugi.
Dober nasvet.
Všeč mi je to. Lepo je slišati vsakega od vas …
Vedno. –Vedno.
Dobesedno. Mislil sem, da smo v kleti cerkve,
a smo bili dobesedno v Jezusovem srcu. –O, ja.
Kako ti je ime? –Hazel.
Ne, polno ime. –Hazel Grace Lancaster.
Kaj? –Nič nisem rekel.
Zakaj me tako gledaš? –Ker si lepa.
Mojbog. –Rad gledam lepe ljudi.
Veš, sklenil sem, da se ne bom odrekal preprostim užitkom.
Še zlasti, kot si poudarila, ker bomo vsi kmalu umrli.
V redu, to je super, ampak jaz nisem lepa.
Živjo, Gus. –Živjo, Lisa.
Všeč mi je, ko rečeš prva. –Meni pa, ko rečeš ti. –Prav.
Vedno. –Vedno.
Kaj je s tem 'vedno'? –Vedno je njuna prisega.
Vedno se bosta imela rada in to.
Letos sta si poslala 14 milijonov poročil 'vedno'.
Gotovo ji stiska jošk.
Pojdiva v kino. –Kaj?
Proti koncu tedna sem prosta. –Ne. Mislim zdaj.
Morda si morilec s sekiro. –Vedno obstaja ta možnost.
Pridi, Hazel Grace. Tvegaj. –Jaz …
Resno? Odvratno je. –Kaj?
Se ti to zdi kul? Vse si pokvaril.
Vse? –Ja, vse! –Mater.
Pa dobro ti je šlo. Madona! Vedno obstaja hamartija, ne?
Čeprav si imel raka, daješ denar korporaciji,
da bi dobil še več raka?
Povem ti, da je grozno, če ne moreš dihati! Grozno.
Hamartija? –To je tragična zmota.
Hazel Grace, ne škodujejo, če jih ne prižgeš.
Nikoli je ne prižgem.
To je metafora, veš. Morilsko reč vtakneš med zobe,
a ji nikoli ne daš moči, da bi te ubila.
Metafora.
Hej, ljubica. Je čas za Top Model? –Ne.
Z Augustusom Watersom imava načrte.
Mojbog.
Ja, parkrat sem pogrnil na izpitu. –Česa ne poveš.
Četrtič sem vozil približno tako kot zdaj.
Po koncu me je inštruktorica pogledala in rekla:
"Čeprav je tvoja vožnja neprijetna, ni tehnično nevarna."
Prednost raka. –Strinjam se.
Pripoveduj mi o sebi.
Imela sem 13 let, ko so ga odkrili.
V glavnem najslabši možen izid.
Na ščitnici, četrti stadij. Niso mogli kaj dosti narediti.
A to jih, seveda, ni ustavilo. Operacija.
Obsevanje. Kemoterapija. Še več obsevanja.
Vse je bilo nekaj časa uspešno.
Potem pa ni delovalo več.
Nekega dne so se moja pljuča začela polniti z vodo.
Sestra! Takoj potrebujemo sestro!
Nisem mogla dihati. Nihče ni mogel pomagati.
Lahko se nehaš boriti, ljubica. Ne boj se.
To bi moral biti konec.
Mojbog!
Ampak zgodilo se je nekaj čudnega. Antibiotiki so prijeli.
Odstranili so tekočino iz pljuč. Moč se mi je malce povrnila.
Potem sem se nenadoma znašla v poskusu za preizkušanje zdravila.
Enega tistih, ki so v republiki Kancervaniji znana kot neuspešna.
Imenuje se phalanxifor. Ni deloval pri 70% bolnikov,
pri meni pa je.
Temu so rekli čudež. Moja pljuča so še vedno zanič,
a teoretično so lahko tako zanič še nekaj časa.
Si se vrnila v šolo? –Opravila sem izpite, zdaj hodim na kolidž.
O! Študentka!
Od tod torej intelektualna avra.
Pazi!
Ups.
Dobrodošla v mojem skromnem domu.
Moji starši jim pravijo spodbude.
Ne sprašuj.
Živjo! –Hej. –Augustus, živjo.
Nova prijateljica? –Ja. Hazel Grace.
Živjo. Samo Hazel. –Kako gre, samo Hazel?
Živjo, Hazel. Kako si? –Dol greva. Adijo.
Veselilo me je. –Enako.
Tu sva. Augustov svet.
To je moja soba.
Kakšna zbirka. –Ja. Nekoč sem igral.
Lahko sedem? –Ja. Počuti se kot doma.
Moj dom je tvoj dom.
Oprosti. Stopnice.
In stanje …
Ja, razumem.
Resno, si dobro? –Ja.
V redu. Kakšna je tvoja zgodba? –Povedala sem ti že.
Raka so mi ugotovili pri 13 letih. –Ne zgodba o raku, ampak o tebi.
Tvoji interesi, konjički, strasti, čudaški fetiši.
Čudaški fetiši? –Spomni se česa. Prvega, kar ti pade na pamet.
Nekaj, kar obožuješ. –Kraljevska bolezen.
Dobro. Kaj je to? –Roman.
Moj najljubši roman. –So v njem zombiji? –Zombiji? Ne!
Stormtrooperji? –Ne. Ni taka knjiga.
Prav. O čem govori? –O raku.
O raku? –Ampak drugače. Verjemi, čudovita je.
Pisatelj je Peter Van Houten.
On je edina oseba, na katero sem naletela,
ki razume, kako je umirati,
a ni dejansko umrla. –V redu.
Prebral bom to grozno knjigo z dolgočasnim naslovom,
v kateri ni zombijev in stormtrooperjev.
V zameno pa boš ti prebrala tole.
Presunljivo, a sijajno romansiranje moje najljubše videoigrice.
Counterinsurgence.
Ne smej se. Super je.
Govori o časti, žrtvovanju, pogumu in junaštvu.
O sprejemanju usode in vplivanju na svet.
Hvala. –Mrzle roke imaš.
Niso toliko mrzle, kisika jim primanjkuje.
Hazel Grace? Všeč mi je, ko se izražaš medicinsko.
To je nekaj drugega.
Si to dobila od njega? –S 'to' misliš herpes?
Ja, to sem mislila.
Materine sanje.
Hej, ne skrbi. –Mojbog, mama. Ne skrbi me.
Nič takega ni. –Ja.
Samo družila sva se. Ne čakam, da me pokliče.
So to … –Ja. –Mislil sem, da so feferoni.
Na Kitajskem je danes svetovni dan goji jagod. Ni to krasno?
Všeč mi je barva.
Reci, da v mojem izvodu manjka zadnjih 10 strani.
Dobre so, ne?
Ali na dan goji jagod pojejo veliko teh jagod?
Reci, da nisem prišel do konca te knjige!
Pripravila sem poseben posladek,
da bi lahko uporabila goji jagode. Dober antioksidant so.
Knjiga se ne more končati sredi stavka!
Za božjo voljo, kakšna norost je to!
Všeč mi je. –To bi morali početi vsako leto.
Vsako leto. –Vsako leto. –Vem.
Res so mi všeč.
Miška, bi rada šla od mize?
Kaj?
Hazel Grace.
Dobrodošel v sladki bolečini branja Kraljevske bolezni.
Ampak zdaj kršim vsa pravila! –Si dobro?
Zdaj kršim vsa pravila!
Jaz? Ja, odlično sem. Z Isaacom sem.
Isaac, bi Hazel iz skupine pomagala ali poslabšala zadevo?
Zapravljam čas. –Isaac! Osredotoči se name.
Zapravljam čas.
Kako hitro lahko prideš?
Super. Vrata so odklenjena. Odložiti moram. Adijo.
Zdravo. –Hazel.
Isaac, prišla je Hazel Grace iz skupine. –Živjo.
Takole je. Isaac je sredi psihotične epizode.
Mimogrede, lepa si. Ta barva se ti poda. –Hvala.
Isaac.
Isaac, Hazel je tukaj. –Živjo, Isaac. –Živjo, Hazel.
Kako si? –V redu.
Zdi se, da Isaac in Monica nista več skupaj.
Žal mi je. Bi se rad pogovarjal o tem?
Ne, hočem samo jokati in igrati videoigrice.
Pogovor ne bi škodil, če imaš kakšen ženski nasvet.
Mislim, da je njegov odziv povsem primeren.
"Bolečino je treba občutiti." –Citiraš iz moje knjige.
Rekla je, da hoče prekiniti z mano pred operacijo,
ker ne bi mogla prenesti.
Jaz bom izgubil vid, ona pa ne more prenesti.
Ponavljal sem ji 'za vedno'.
Ni me poslušala, ni ponovila in …
Bilo je, kot da me že ni.
Veš, včasih ljudje ne razumejo obljub, ko jih dajejo.
Vem, a počutim se kot zguba. Še vedno nosim njeno verižico.
Snemi jo. –Snemi jo, stari!
To!
Tako je treba, stari.
Nekaj hočem brcniti.
Ne tega, ne!
Tole udari. –Oprosti.
Že nekaj dni te želim poklicati, a sem čakal,
da sem si ustvaril mnenje o knjigi.
Samo trenutek. Isaac. Blazine se ne razbijejo.
Nekaj moraš razbiti.
Poskusi s tem.
Pokal? –Ja. –Si prepričan?
Iščem način, da očetu povem, da sovražim košarko.
Daj si duška!
Vedno! –Kraljevska bolezen.
Vesela sem, da ti je všeč. –Res mi je. Razen konca.
Vem, kar naglo se konča. –Naglo? Se šališ. Hudobno je!
Vem, da umre, toda obstaja nepisan dogovor med pisateljem …
Gus? –Ja? –Kul? –Seveda.
Med pisateljem in bralcem. Če knjigo konča sredi stavka,
krši dogovor. Se ti ne zdi? –Ja. Vem, kaj hočeš reči.
A če sem iskrena, mislim, da je to verodostojno.
Umreš sredi življenja. Umreš sredi stavka.
Ne vem.
Rada bi vedela, kaj se zgodi z vsemi po Annini smrti.
Z Annino mamo. –Ja in s Holandskim tulipanom.
In s hrčkom Sizifom. –Ja!
Si poskusila navezati stik s tem Petrom Van Houtenom?
Napisala sem mu veliko pisem, a mi ni odgovoril.
Očitno je zapustil Amsterdam in postal samotar. –Škoda.
Ja.
Isaac. Se bolje počutiš?
Tako je z bolečino. Zahteva, da jo občutimo.
Pomagal ti bom pospraviti.
Hazel Grace. –Augustus Waters.
Ne morem nehati misliti na vražjo knjigo. –Prosim.
Vseeno potrebujeva zaključek.
Prav to sem v pismih prosila Van Houtena.
A ni odgovoril. –Ne.
"Dragi g. Waters,
pišem, da bi se vam zahvalil za e-pismo.
Hvaležen sem vsem, ki si vzamejo čas, da preberejo mojo knjigo."
Augustus? –Ja?
Kaj počneš? –Našel sem Van Houtenovo pomočnico
in ji poslal e-pismo. –Augustus! –Morda ga je poslala Van Houtenu.
Naj nadaljujem? –Madona! Ja, beri!
"Še posebno sem hvaležen vam, gospod."
Hazel Grace, naslovil me je z gospod.
Augustus, beri naprej.
"Za prijazne besede o Kraljevski bolezni
in ker ste mi povedali, da knjiga, navajam,
veliko pomeni vam in vaši prijateljici Hazel Grace."
Saj nisi! Nisi! –Seveda sem.
"Naj vam odgovorim. Ne, nisem napisal nič drugega in tudi ne bom.
Zaupanje mojih misli ne bi koristilo ne bralcem ne meni.
Vseeno, hvala, za vaše prijazno e-pismo.
Vaš vdani Peter Van Houten."
Ja, zgodilo se je. –Ljubi bog.
Saj ti poskušam dopovedati, da sem čudovit.
Misliš, da … –Poglej v e-nabiralnik.
Mojbog.
Mojbog, Augustus.
Meša se mi.
Dragi g. Van Houten, ime mi je Hazel Grace Lancaster.
Moj prijatelj Augustus Waters,
ki je na moje priporočilo prebral vašo knjigo,
je prejel vaše e-pismo s tega naslova.
Upam, da ne boste zamerili, ker mi ga je posredoval.
Sprašujem se, ali bi mi odgovorili, kaj se zgodi po koncu knjige.
Natančno tole: Se Annina mama poroči s Holandskim tulipanom?
Ali Holandski tulipan kaj naklepa ali pa ga narobe razumejo?
Upam, da mi boste razkrili kaj več o hrčku Sizifu.
Ta vprašanja me mučijo že leta,
a ne vem, koliko časa mi je še ostalo, da dobim odgovore.
Vem, da ne gre za pomembna literarna vprašanja,
ki jih je vaša knjiga polna, vendar bi res rada vedela.
In če boste še kdaj kaj napisali, bi rada to prebrala.
Odkrito, brala bi tudi vaš nakupovalni seznam.
Vaša iskrena občudovalka, Hazel Grace Lancaster."
Ni slabo. –Misliš?
Ja, sicer malce pompozno,
ampak Van Houten rabi besede, kot "tendenciozno", "bakanalije" …
Mislim, da mu bo všeč.
Je res že ena ponoči? –A res?
Ja, menda.
Morala bi spati.
Prav.
Morda bo 'prav' najin 'vedno'.
Prav.
Mojbog!
"Draga gdč. Lancaster,
ne morem pisno odgovoriti na vaša vprašanja,
ker bi bilo to nadaljevanje,
ki bi ga lahko objavili ali drugače delili po spletu.
Saj ne dvomim o vas, a kako vam lahko zaupam? Komaj vas poznam.
Če boste kdaj v Amsterdamu, me obiščite v prostem času."
Kaj?
"S spoštovanjem, Peter Van Houten."
Ljubi bog! Je to mogoče?
Hazel?
Mama! –Kaj je narobe? –Poglej to.
Pridi, pridi.
Poglej. –Kaj? –Ja.
Peter Van Houten! Poglej, kaj piše!
"Če boste kdaj v Amsterdamu … " Moram iti!
Neverjetno. –Vabi nas v Amsterdam. Amsterdam!
Bomo šli? Misliš, da bi res lahko šli?
Amsterdam! Hočem, da imaš vse, kar si želiš.
Ampak nimamo denarja, veš. Vso opremo bi morali spraviti tja.
Kako? –Ja. Žal mi je.
Hej, ti, meni je žal. –Že v redu.
V redu je.
Zakaj ne zaprosiš Duha? Izkoristi svojo željo.
Sem jo že. Pred čudežem. –Kaj si si zaželela?
Menda ne Disney Worlda? Hazel Grace, saj nisi šla tja.
Nisi izkoristila zadnje želje … –Imela sem 13 let. –Za Disney World.
In Epcot Center. –Ljubi bog!
Izlet je bil zabaven. –Žalostno. –Spoznala sem Pepeta.
Zdaj me je sram. –Zakaj?
Ker sem se zatreskal v punco s tako plehkimi željami.
Groza.
Greš?
Med nagnetno resonanco moraš ležati popolnoma negibno.
Ampak tisti dan je bilo to skoraj nemogoče.
Živjo, Gus. Kako si? –Pozdravljeni, ga. Lancaster.
Živjo. Dres Rika Smitsa? –Ja, res je. –Rad sem ga imel.
Sem Augustus Waters. –Me veseli. Michael.
Lepo te je videti. –Pozdravljeni.
Živjo, Hazel Grace. –Živjo.
Bi šla z mano na piknik?
Zelo rada.
Greva. –Ne. Počakaj, da se …
Po bolnišnici dišim. Preoblekla se bom.
Torej … Premagal si ga?
Ja. Niso mi zaman odrezali noge.
Čeprav je to odlična shujševalna strategija.
Noge so zelo težke. –Kako se zdaj počutiš?
Odlično. Zdrav sem že 14 mesecev. –Res? –Ja.
Fantastično. –Ja. Veliko srečo imam.
Poslušaj, Gus.
Razumeti moraš, da je Hazel še zelo bolna.
Bolna bo do konca življenja. Hotela bo držati korak s tabo.
Taka je. Ampak njena pljuča … –Pripravljen, Gus? –Ja.
Dobro. Kmalu se vidiva. –V redu.
Kakšen lep dan. –Ja.
Sem pripelješ vse svoje punce? –Prav vsako od njih.
Verjetno sem zato še devičnik. –Nisi!
Si res? –Nekaj ti bom pokazal.
Vidiš ta krog?
To je deviški krog.
In tole …
To so 18-letni fantje z eno nogo.
Torej, ja.
Funky Bones, Joep Van Lieshout.
Sliši se nizozemsko. –Saj je.
Tako kot Rik Smits. In tulipani.
Sendvič? –Naj uganem. –Nizozemski sir in paradižnik.
Žal mi je, paradižniki so mehiški. –Kako si upaš?
Ni to kul? Okostnjak uporabljajo kot igrišče.
Pomisli.
Obožuješ simbole. –Ko sva že pri tem, se najbrž sprašuješ,
zakaj sediš tu, ješ sendviče s slabim sirom
in piješ oranžado s fantom v Smitsovem dresu. –Prešinilo me je.
No, Hazel Grace, kot mnogi pred tabo,
in to pravim brez žaljive namere,
si svojo željo neumno izrabila. –Rekla sem že, imela sem 13 let.
Tiho. Sredi velikega monologa sem.
Bila si mlada, dovzetna, smrt ti je zrla v obraz
in te napeljala k želji, ki si je nisi zares želela.
A kako bi lahko mala Hazel, ki ni prebrala Kraljevske bolezni,
vedela, da je njena prava želja obiskati Petra Van Houtena,
v njegovem amsterdamskem pregnanstvu?
Nisem je prihranila, zato … –Še dobro, da sem prihranil svojo.
Kaj hočeš reči?
Ne bom ti podaril svoje želje, če to misliš.
Vendar tudi jaz želim spoznati tega g. Van Houtena.
Ne bi bilo logično, da ga spoznam brez punce,
ki me je seznanila s knjigo.
Organizacija Duh se strinja. Odideva čez mesec dni.
Ne!
Mojbog!
Augustus!
Hvala ti!
Očitno … Ne vem, če to počnejo tako pogosto,
a so me pripravljeni vzeti zraven in …
To je neverjetno.
Hazel, to je prečudovito.
Vem.
In malce noro.
Ultra noro je. To je … To je čisto zmešano!
No … –To je Amsterdam!
Ravnokar te je srečal …
Vem! –… in ti podarja svojo željo.
No, deliva si jo. Midva … Hočem reči, on … Deliva si jo.
Kako ljubko.
Razen če …
Kaj?
Je tvoj fant? Je to …
Nehaj! Ni moj …
Mami, zberi se, o Amsterdamu govoriva.
Tako mi je všeč. Jaz … –Nehaj.
Zberi se. Prosim! Lahko grem?
Ja, všeč mi je ta ideja.
In … Mislim, da bi morali govoriti z dr. Mario.
Prav.
Ne vem.
Rekla si, da so bili rezultati tomografije vzpodbudni.
Ja, bili so, toda ni jasno, koliko časa bodo ostali takšni.
Saj ne iščem političnega azila. Samo nekaj dni je. Počitnice!
To je res. –Kaj pa če zboliš?
V tujini?
V Amsterdamu imajo zdravnike. In raka.
Niso vsi raki enaki in tvoj je precej poseben, Hazel.
To potovanje bi dovolila samo,
če bi nekdo, ki je seznanjen s tvojim primerom …
Kaj pa, če bi šla mami zraven?
Počakaj malo, kaj?
Kaj če bi šla ti zraven?
Za organizacijo Duh to ne bo problem. Polni so cvenka.
Mogoče pa vžge.
In potem se je zgodilo to.
Živjo. –Živjo.
Dobro si. –Kaj se je zgodilo?
Običajno. Tekočina v pljučih preprečuje dotok kisika.
Vstavili so ti cevko.
Sinoči so izčrpali liter in pol.
Dobra novica je, da tumor ne raste.
V telesu nimaš novih tumorjev. Oddahnila sva se.
To je samo ovira, Hazel.
Z njo lahko živimo.
G. Lancaster.
Kako ji gre? –Bolje.
Mnogo bolje, hvala. –Ne spustijo me k njej.
Ja, žal mi je. –Razumem.
Ji boste povedali, da sem bil tukaj? –Seveda bom.
Prav. –Gus, zakaj ne greš domov?
Spočij se. –Prav.
Tumor se običajno začne upirati zdravljenju,
a to se ni zgodilo. Za zdaj.
Po drugi strani pa lahko zdravilo poslabša edem.
Le redki jemljejo phalanxifor tako dolgo kot Hazel.
Ne poznamo vseh stranskih učinkov. –Preprečujemo endotelijsko rast,
ki lahko prispeva k bolezni, razkroju,
preprečuje dotok krvi v pljuča in povzroči širjenje tumorjev.
Stopnja preživetja bolnikov s hudo endotelijsko rastjo
se znatno zmanjšuje, bolj ko bolezen napreduje.
Lahko odideš, ljubica. Ne boj se.
Mojbog.
Ne bom več mama.
Vprašanje imam. –Da, Hazel?
Lahko vseeno grem v Amsterdam? –To zdaj ne bi bilo pametno.
Zakaj ne? –Lahko kako izvedemo to potovanje?
To bi povečalo tveganje.
Tako kot obisk trgovine.
Že, toda letalo? –Na letalih imajo kisik.
Četrti stadij imaš. –Take priložnosti morda ne bo več.
Nikoli več. Če zdravilo deluje, zakaj ne morem …
Morda bi lahko … –Ne.
Ne vem, kako naj ti drugače povem, Hazel.
Preveč si bolna.
Žal mi je.
Prav?
Prosim?
Ja, samo trenutek.
Živjo. Spet je Gus.
Žal mi je. Zaspala je. Ja. Prav.
Adijo.
Vem, kaj misliš.
Ni pošteno do njega. Ni.
Tega ne potrebuje. Nihče ne potrebuje tega.
Ni vredno težav. –Ne, prav imaš.
Z mamo praviva enako.
Morda je čas, da te vrževa na cesto.
Da te pustiva v sirotišnici, naj se oni ubadajo s tabo.
Resen sem. Nisva sentimentalna.
Živjo?
Ta molk je oglušujoč.
Hazel Grace.
Živjo, Augustus.
Si dobro?
Ne.
Kaj je narobe?
Govori z mano.
Ne vem.
Vse.
Želim iti v Amsterdam, Gus.
Želim, da nama Van Houten pove, kaj se je zgodilo po knjigi.
In tudi ne želim si takega življenja.
Nebo me razžalosti.
In te bedne gugalnice,
ki mi jih je oče naredil, ko sem bila majhna …
Vse je krivo, najbrž.
Hočem videti te gugalnice, ki ti izvabljajo solze.
Razumem te. Te gugalnice so žalostne.
Hazel Grace, upam, da veš,
da tvoje izogibanje ne zmanjšuje mojih čustev.
Vsi tvoji poskusi bodo spodleteli.
Poslušaj.
Všeč si mi.
Rada sem v tvoji družbi,
ampak to ne sme iti dlje.
Zakaj ne? –Ker te nočem prizadeti.
Ne bi me motilo. –Ne razumeš. –Razumem.
Ne razumeš. –Vem, kaj poskušaš povedati. Ne bi me motilo, Hazel.
Počaščen bi bil, če bi mi ti strla srce.
Gus, kot bomba sem.
Nekega dne me bo razneslo in ranila bom vse okoli sebe.
Ne vem. Čutim se odgovorno, da minimaliziram žrtve.
Bomba.
Zato nimam hrčka.
Nekaj morava narediti s to prekleto gugalnico.
Prav.
"Gugalnica potrebuje dom."
"Obupno osamljena gugalnica
"potrebuje ljubeč dom."
"Osamljena, malenkost pedofilna gugalnica
"išče otroške ritke."
Ne. Ne. –Ne? Ne?
Meni je všeč.
Zato.
Ravno zato si mi tako všeč, Hazel Grace.
Toliko dela imaš s tem, da si takšna, kot si, da ne veš, kako nezaslišana si.
Ne moreš govoriti takšnih stvari.
Kaj? Tako govorim z vsemi mojimi prijatelji.
Vem, vem. S prijatelji.
Prijatelji. –Prijatelji.
Prijatelji!
Ne moreš početi tega!
Hvala, ker razumeš.
Samo prijatelja bova.
Prav.
Madona, nehaj se spogledovati z mano!
"Draga Hazel, prejeli smo obvestilo organizacije Duh,
da nas boste z Augustusom in mamo obiskali četrtega."
Lidewij Vliegenthart pomočnica g. Petra Van Houtena
Mama? –Ja?
Mama!
Kaj je narobe? –Oprosti. –Nič. Kopala sem se.
Si ti sporočila Duhu, da je potovanje odpovedano?
Van Houtenova pomočnica mi je pisala. Misli, da pridemo.
Kaj?
Skupaj z očetom bi ti morala povedati.
Mama. –V Amsterdam gremo.
Resno? Gremo v Amsterdam? –Gremo.
Vse smo pretehtali. Šli bomo.
Dr. Maria, vsi vedo.
Ampak samo za tri dni. –Mojbog!
Vse je urejeno. Tamkajšnji onkolog bo pri roki.
Vse je urejeno. –Rada te imam.
Zelo rada te imam.
Rada te imam.
Gremo v Amsterdam. –Gremo v Amsterdam.
Gremo v Amsterdam. –Pridi v kopalnico. Telefoniraj.
Pokliči ga!
Pljuča, zdržite en teden. Razumete? Še en teden.
Gus, upam, da si pripravil potni list!
Vse je čudovito, Waters!
Počakaj, hrana. –Kaj si pozabil?
Imaš moj potni list? –Ja.
Kot sem rekel Duhu. Potujem razkošno ali sploh ne.
Mama, v Amsterdam gremo! –Ja, prav zdaj.
Živjo, Lancasterjevi.
Gus. Lepo te je videti.
Kar meni dajte, gospod. –Gus, kako si iznajdljiv!
Prav, Hazel Grace? –Prav.
Kaj imaš to v nosu? –Jackie!
Opravičujem se za to. –Ne, saj je v redu.
Imenuje se kanila. Z njo lažje diham.
Vidiš tegale malega prijateljčka tukaj?
Kisik dovaja skozi tvojo cevko.
Bo tudi meni pomagalo pri dihanju?
Mogoče. Bi poskusila?
Prav.
Pridi sem.
Takole.
Žgečka!
Uau, poglej si to.
Zdi se mi, da lažje diham.
Z veseljem bi ti jo dala, a jo potrebujem.
Hvala, da sem jo lahko poskusila. –Ni za kaj.
Prav, Jackie, greva.
Hvala. Pazite nase. –Adijo.
Let 1721 pripravljen na vkrcavanje pri vhodu 46 …
To je najin let. –To je najin let.
V Amsterdam greva! –Mojbog.
Pridi, pomagaj mi.
Ali so mokre? –Mokre dlani.
Žal mi je za to. –Nagravžno. Spokaj se! Nehaj!
Še nikoli nisi letel? –Ne.
Razburljivo je.
Gospod? Kajenje je prepovedano.
Na vseh letalih. –Ne kadim.
Ja, to je samo metafora. Smrtonosno stvar vtakne v usta,
a ji ne da moči, da ga ubije. –Ta metafora je prepovedana.
Prosim, pripravite se na vzlet.
Hvala.
V redu?
Gus, taka je vožnja v avtu s tabo.
Mojbog, letimo.
Letimo! Poglej dol!
Poglej. Ničesar takega ni bilo v zgodovini človeštva!
Poglej avtomobile.
Očarljiva sta. –Samo prijatelja sva.
Ona, jaz pa ne.
Pišuka.
Proč od nje, mrcina!
Poglej, Hazel.
Noro je.
Kaj? –Poglejta vitražna okna. Čudovito.
Prijavila nas bom.
Lepo se obleci.
Nocoj greš na večerjo za dva v restavraciji Oranje.
Piše: "Uživajta. G. Peter Van Houten."
Poiskala sem. Sliši se čudovito.
V vodniku piše, da je eleganten in zelo romantičen.
Ja. Eleganten. O, bog.
Dobro. Kaj boš oblekla?
Je to zame?
Mojbog! Prekrasna je. –Saj pravim.
Praviš? Praviš, da nimaš nič proti,
da tvoja najstniška hči hodi sama s starejšim fantom
po mestu, znanem po pregrehah in razuzdanosti?
Ja, točno to pravim.
Gus!
Kako si čeden! –Hvala, gospa.
Hazel, Gus je tukaj. Čudovit je.
Slišala sem, da je ta restavracija imenitna.
Kaj?
Prelepa si. –Hvala.
Prispela sva.
Oranje. Ja, to je to.
Vajina miza, gospod in gospa Waters. –Hvala.
Hvala, Gus. –V veselje mi je.
Šampanjec je na račun hiše. Uživajta. –Hvala.
Dober večer.
Prav? –Prav.
Izvrsten je.
Vesta, kaj je rekel Dom Pérignon, ko je iznašel šampanjec?
"Hitro pridite, okušam zvezde."
Dobrodošli v Oranjeju.
Želita jedilni list ali bosta zaupala kuharjevemu izboru?
Kuharjev izbor bo izvrsten.
Gospod, nekaj mi pravi, da bova potrebovala več tega.
Za vaju smo nocoj ustekleničili vse zvezde, mlada prijatelja.
Mislim, da je to za naju.
Korenčkova rižota za damo. –Hvala.
In za gospoda. –Hvala.
Dober tek.
Želim, da ta rižota postane oseba,
da jo lahko odpeljem v Vegas in se poročim z njo.
Všeč mi je obleka. –Hvala. Prvič jo nosim.
Ni obleka za pogrebe? –Ne.
Tista ni niti približno tako fina.
Ko sem zbolel, so rekli, da imam 85% možnosti za ozdravitev.
Odlične možnosti. A to je pomenilo leto mučenja, izgubo noge,
in še vedno 15-odstotno možnost za neuspeh.
Tik pred operacijo sem prosil starše za fino obleko.
Tvoja mrliška obleka. –Tako je.
Tudi jaz jo imam. Dobila sem jo za 15. rojstni dan. Obleko.
Vendar je ne bi oblekla na zmenek. –Torej sva na zmenku?
Hej, pazi.
Sva gospod in gospa Waters. –Le zato, ker ne zna angleško.
Bodiva, če vprašajo.
Veš, kaj si rekel o Vegasu? –Ja. –Se lahko pridružim?
Verjameš v Boga? –Morda.
V angele? –Ne. –Življenje po smrti? –Ne.
Morda. Ne vem. Ne bi prehitro rekla ne,
a rada bi kakšen dokaz.
Kaj pa ti? –Seveda. –Res?
Ne verjamem v raj, kjer ves dan jezdiš samoroga
in živiš v dvorcu iz oblakov, a vsekakor verujem v nekaj.
V čem bi sicer bil smisel?
Morda ga sploh ni. –Tega ne sprejmem.
Zaljubljen sem vate.
Slišala si me.
Augustus. –Zaljubljen sem vate.
Vem, da je ljubezen krik v prazno in da je pozaba neizogibna.
In da smo vsi obsojeni in se bodo nekega dne
vsa naša dela povrnila v prah.
Vem, da bo sonce pogoltnilo edino Zemljo, ki jo imamo.
In zaljubljen sem vate.
Oprosti.
Še kanček zvezd? –Ne, hvala.
Prinesite račun, prosim. –Ne, gospod.
Večerjo je plačal g. Van Houten.
Ne razumem te majice.
Van Houten jo bo.
V knjigi petdesetkrat omenja Magritta.
"To ni pipa." Vendar je pipa.
Ampak ni. Risba pipe je. Vidiš?
Risba predmeta ni predmet sam.
Niti majica z risbo predmeta ni sam predmet.
Hej, ti. Kdaj si tako odrasla?
Kdo je pripravljen na odgovore? –Jaz!
Pa sva tam. –Tako sem razburjena, da komaj diham.
Običajno pa ne? –Poberi se.
Lidewij?
Živjo. –Živjo. Jaz sem Augustus.
Lidewij. –Hazel. –Izvolite naprej.
Hvala.
Peter, prišla sta! –Kdo, hudiča, sta?
Augustus in Hazel.
Mlada občudovalca, s katerima si dopisuješ.
Američana? –Povabil si ju.
Vstopita, prosim. –Veš, zakaj sem odšel iz Amerike.
Da mi nikoli ne bi bilo treba srečevati Američanov.
Ti si Američan. –Ne po svoji izbiri.
Otresi se ju. –Ne bom, Peter.
Bodi prijazen, prosim. Vstopita.
Oprostita. Umaknila bom tole.
Hvala.
Kdo od vaju je Augustus Waters? –Jaz.
To je Hazel.
G. Van Houten, hvala, da ste nama odpisali.
Napačna odločitev. Vidva sta prva,
ki sem jima odgovoril, in glej, kaj sem si nakopal.
Viski? –Ne, hvala.
Potem samo zame, Lidewij. Še en viski s sodavico, prosim.
Bi morda prej zajtrkoval? –Misli, da sem alkoholik.
Mislim tudi, da je Zemlja okrogla.
Torej vama je všeč moja knjiga. –Obožujeva jo. –Ja.
Obožujeva jo. Augustus je …
Zaželel si je srečanje z vami, da se lahko pogovorimo.
Nič se ne mudi. –Ja.
Si se namenoma oblekla kot ona? –Ja.
Gospod, rada bi se vam zahvalila za sinočnjo večerjo. In šampanjec.
Bilo je fantastično. Čarobno.
Sva jima sinoči plačala večerjo? –Z zadovoljstvom.
Prišla sta od daleč.
Kaj lahko naredim za vaju? –Nekaj vprašanj imava.
O tem, kaj se zgodi na koncu vaše knjige.
Posebno o tistih, ki jih Anna pusti za sabo.
O njeni mami, Holandskem tulipanu …
Kako dobro poznata švedski hiphop? –Slabo.
Lidewij, takoj zavrti Bomfallerallo.
Ne govoriva švedsko. –Kdo, hudiča, zna švedsko?
Niso pomembne traparije, ki jih glasovi govorijo,
temveč, kaj glasovi čutijo.
Naju hočete zbegati? Je to nekakšna predstava?
Gus, sedi.
Na koncu knjige Anna … –Zamisli si, da dirkaš z želvo.
Želva ima 10 m prednosti. V času ko ti pretečeš 10 m,
se želva premakne morda meter in tako v nedogled.
Hitrejša si od želve, a je nikoli ne moreš dohiteti.
Lahko samo zmanjšaš njeno prednost.
Zagotovo lahko prehitiš želvo,
če ne upoštevaš delujočih zakonov mehanike.
Ampak vprašanje kako je tako zapleteno,
da ga nihče ni rešil, dokler Cantor ni dokazal,
da so nekatere neskončnosti
večje od drugih.
Domnevam, da je to odgovor na tvoje vprašanje.
Hazel, žal mi je. Ne razumem.
V pismu ste se zdeli zelo inteligentni, g. Waters.
Je rak prodrl v vaše možgane? –Peter!
Se lahko za hip osredotočimo na Anno? Prosim?
Zgodba se konča sredi stavka,
ker umre ali je preveč bolna, da bi nadaljevala …
Nočem govoriti o tej knjigi. –A to ne pomeni,
da njeni svojci in prijatelji nimajo prihodnosti. Kajne?
Rekel sem, da me ta tema ne zanima. –Obljubili ste!
Nič se ne zgodi! Izmišljeni so!
Prenehajo obstajati, ko se roman konča. –Ampak ne morejo!
Razumem to v književnem smislu … –Ne morem, Lidewij.
Ampak nemogoče je … –Nočem popuščati otročjim muham.
Nočem vaju pomilovati, kot sta vajena.
Nočem vašega pomilovanja. –Pač.
Kot vsi bolni otroci si odvisna od njega.
Obsojena si živeti svoje dni … –Peter!
Kot otrok, kakršen si bila, ko so odkrili bolezen.
Otrok, ki verjame, da obstaja življenje po koncu romana.
Odrasli to pomilujemo. Plačujemo zdravljenje, naprave.
Peter, dovolj je!
Ti si stranski učinek evolucijskega procesa,
ki mu je malo mar za življenja posameznikov.
Ti si spodleteli poskus mutacije.
Poslušajte, bebec, nič mi ne morete povedati o moji bolezni,
česar že ne vem. Prišla sem samo zaradi ene stvari.
Da mi poveste, kaj se zgodi na koncu presnete knjige!
Ne morem ti povedati. –Oslarija. –Ne morem.
Potem si kaj izmislite!
Hočem, da odideta.
Si se kdaj vprašala, zakaj ti je toliko do teh trapastih vprašanj?
Jebi se.
Hej, v redu je.
V redu je.
Jaz ti bom napisal nadaljevanje. Prav? Jaz ga bom napisal.
Bolje bo od sranja, ki bi ga napisal ta pijanec.
Vsebovalo bo kri, pogum in odrekanje. Všeč ti bo.
Žal mi je, da sem tvojo željo zapravila za tistega cepca.
Nisi je zapravila zanj, ampak za naju.
Hazel, Augustus!
Strašno mi je žal.
Okoliščine so ga naredile okrutnega.
Mislila sem, da bo ob srečanju z vama uvidel,
da je njegovo delo vplivalo na resnična življenja.
Zelo mi je žal.
Vaju peljem na ogled mesta? Sta bila v hiši Anne Frank?
S tem človekom ne grem nikamor. –Ne. Ni povabljen.
Žal ni dvigala.
Že v redu. –Veliko stopnic je.
Strmih stopnic. –Zmogla bom. –Hazel ni treba … –Zmorem.
Pojdimo.
Družina Frank je prišla iz Frankfurta.
Dnevnik Anne Frank je postal svetovno znan.
Težko je v takih časih.
Čudež je, da nisem opustila vseh svojih idealov.
Zdijo se tako absurdni in nepraktični,
pa vendar se jih oklepam, saj kljub vsemu še vedno verjamem,
da so ljudje v srcu resnično dobri.
Popolnoma nemogoče je, da svoje življenje gradim …
Gremo? –Ja.
Jaz bom nosil, če hočeš. –Bom že.
T o je knjižna omara, ki je skrivala Frankove.
Bom jaz. –Hvala.
Premladi smo, da bi se spopadali s temi težavami,
vendar se kar naprej zgrinjajo nad nas,
dokler naposled nismo prisiljeni poiskati rešitve.
Si dobro, Hazel? –Ja.
Kar počasi. –Oprostita.
Ja? –Ja.
Pa vendar, ko pogledam nebo,
nekako čutim, da se bo vse spremenilo na bolje.
Da se bo tudi ta krutost končala.
Si dobro? –Ja.
Hazel, mislim, da je dovolj. Ni ti treba … Veš?
Zmogla bom.
Vse je tako, kot mora biti.
Bog želi videti srečne ljudi.
Kjer je upanje,
tam je tudi življenje.
Bravo. –Ja.
Si dobro? –Ja.
Prišli smo, poglej.
Si dobro? –Ja. Mojbog.
Hvala.
Od Frankove družine je preživel samo Otto.
Annin oče.
V takih trenutkih
ne morem misliti na nesrečo,
temveč na lepoto, ki še vedno ostaja.
Poskusi znova najti srečo v sebi.
Misli na lepoto v vsem, kar te obdaja,
in bodi srečna.
Bravo.
Vanj sem se zaljubila tako, kot se pogreznemo v spanec.
Počasi, potem pa naglo.
Konča se tik nad mestom,
kjer bi bilo koleno, in se postopoma zaključi.
Kaj? –Moja noga.
Da boš pripravljena.
Gus. Nehaj se ukvarjati s sabo.
Počakaj. –Ne morem je spraviti čez glavo.
Zelo rada te imam, Augustus Waters.
Tudi jaz tebe, Hazel Grace.
Zelo rad.
Augustus, ne morem dihati. –Vse je v redu.
Hazel.
Kako si lepa. –Nehaj.
Ne, prekrasna si.
Kakšno srečo imam. Srečnež sem.
Najdražji Augustus … Devičniki
18-letni tipi z eno nogo …
Tvoja Hazel Grace
Mojbog.
Ne morem verjeti, da si mu rekla bebec. –Saj vem! –Si res?
Kako ti je to padlo na pamet? –Ne vem, kar izbruhnilo je.
Bila sem besna. –Kakšna pošast.
Bilo je grozno, mama. –Kaj je bilo po tem?
Šli smo v hišo Anne Frank. –Res?
Bilo je super. –Ni neverjetno? –Res super.
Pa po tem? –Sprehajala sva se.
Krasno.
Verjetno imamo še nekaj ur, ne? Gremo v Van Goghov muzej?
Kakor želita. Ni časa, da bi si ogledali vse.
Preprosto morata spet priti.
Ne govori traparij, prosim.
Ne govorim traparij, Hazel.
Optimistična sem.
Ga. Lancaster? –Ja?
Sva lahko s Hazel nekaj časa sama?
Seveda, Gus. Šla bom v sobo.
Pripravljena bom, ko bosta hotela kam iti.
Greva na sprehod?
Kaj je?
Preden si šla v bolnišnico …
Začutil sem bolečino v kolku.
Šel sem na pozitronsko emisijsko tomografijo.
Svetil sem se kot božična jelka.
Od prsi do jeter.
Povsod.
Oprosti.
Moral bi ti povedati.
Ni pošteno.
Svet očitno ni tovarna, ki uresničuje želje.
Poslušaj. Ne skrbi zame, Hazel Grace.
Našel bom način, da ti še dolgo težim.
Imaš bolečine? –Ne.
Dobro sem.
Prav? –Prav.
Ne bi kar pozabila na to?
In ravnala z mano, kot da ne umiram.
Mislim, da ne umiraš, Augustus. Le raka imaš.
Bi bilo absurdno, če bi se poljubljala?
Kar zdaj? –Verjetno.
Moja lepa družina
Kemoterapija
Kako so tvoje oči, Isaac? –Dobro.
Edina težava je, da niso v moji glavi. Poleg tega pa …
Zdi se, da je vse moje telo zdaj narejeno iz raka.
Žal mi je, vodim, stari.
Si mu že napisala posmrtni govor? –Stari. –Kaj?
Nisem ji še povedal, Isaac. –O čem govorita?
Oprosti. –Augustus?
Potrebujem govornike ma pogrebu.
Upal sem, da bosta ti in Isaac, a v glavnem ti,
tako prijazna, da bosta nekaj sestavila.
Prav rada.
Hvala.
Prisrčna sta. Kar slabo mi je.
Ogabna sta. –Se ti je Monica oglasila?
Ne. Niti besedice. –Niti SMS, da bi vprašala, kako si?
Niti enkrat. –Sovražim jo. –Milijon drugih deklet je.
Ne skrbita zame. V skupini za pomoč je nova punca,
ki ima ogromne … –Kako veš?
Slep sem, a tako pa spet ne.
Hazel Grace?
Imaš morda pet dolarjev?
Kaj pa zdaj? –Voham jajca. So to jajca?
Je tam? –Tamle je.
Živčen sem. –Živčen?
Je Monica tam? –Ni važno, kje je Monica.
Ne gre za Monico, ampak zate. –Prav. Lahko dobim jajce?
Hazel Grace, podaj mi jajce. –Izvoli.
Isaac.
Pa dajmo. –Uspelo ti bo. –Daj.
Nič nisem slišal. –V redu je. Malce bolj levo.
Naj vržem levo ali naj merim bolj levo? –Meri levo.
Dobro. –Bolj levo. –Gus, počakajmo, da se znoči.
Za Isaaca je vedno noč. –Stari, nisem gluh. Samo slep sem.
Slišim, ko se norčuješ. –Oprosti. –In mi ni všeč.
Kam naj vržem? –Kar močno zalučaj.
To! –Kaj? Zadel sem!
Zdaj točno vem, kam naj mečem. Poživljajoče je.
Kar nadaljuj.
Meči naprej. –Daj mi še. Še, še.
Nehaj, nehaj. –Isaac.
Zdravo. Ste vi Monicina mama? –Sem.
Pozdravljeni, gospa. Vaša hči je storila veliko krivico.
Prišli smo se maščevat. Morda nismo videti nevarni.
Skupaj imamo pet nog, štiri oči in dvoje zdravih pljuč in pol,
a imamo tudi dva ducata jajc.
Na vašem mestu bi se vrnil v hišo.
Stari, je res uspelo? –Ja. –Najbolj neumen govor.
Izvoli. Počakaj.
To pa prija!
Augustus? –Hazel Grace.
Živjo.
Živjo. Ljubim te.
Na črpalki sem. –Kaj?
Nekaj je narobe. Moraš …
Lahko prideš? Mi prideš pomagat?
Gus!
Gus. Ljubi, kaj je?
Poglej. –Okužena je.
Globoko vdihni.
Nekoga moram poklicati. –Ne. Prosim, ne kliči rešilca.
Ne kliči mojih staršev. Nikoli ti ne bom odpustil.
Kaj sploh počneš tukaj? Kaj počneš tu?
Hotel sem kupiti cigarete. Ne vem, kaj je bilo z mojim zavojčkom.
Mogoče sem ga izgubil ali pa so ga oni vzeli.
Hotel sem nekaj narediti zase. Veš? Sam.
Moram poklicati rešilca. –Ne. –Moram.
Ne!
Zdravo. Potrebujem rešilca.
Sovražim se!
Ime mi je Hazel Grace Lancaster. Pohitite, prosim.
V srebrnem džipu na črpalki sva.
Rada bi rekla, da je Augustus do konca ohranil smisel za humor.
Da niti za trenutek ni izgubil poguma.
Vendar ni bilo tako.
Tako zelo boli.
Neumen sem.
Dragi, v redu je. V redu je.
Hazel?
Mi poveš zgodbo?
Zgodbo?
Ali pa pesmico?
To pa … Pesmico pa znam.
Mi jo poveš?
Rdeča samokolnica od Williama Carlosa Williamsa.
"Toliko je odvisno od rdeče samokolnice,
"ki jo je zloščil dež
"nedaleč proč od belih piščancev."
To je konec? To je vse?
Ne, ne, seveda ne. Seveda ne.
"Toliko je odvisno … Od modrega neba
"raztrganega od drevesnih vej.
"In toliko je odvisno od … Prozorne cevke,
"ki prihaja iz trebuščka fantiča z modrimi ustnicami.
"Toliko je odvisno
"od tega opazovalca vesolja."
Kako je? –Težka noč je za njim, Hazel.
Nizek krvni tlak ima.
Njegovo srce …
Kaj pa kemoterapija? –Prekinili jo bodo.
Ga lahko vidim?
Povedala mu bova, da si tu. –Prav.
Še nekaj časa bom ostala, če nimate nič proti. –Kar.
Kar počasi.
Takole.
Dobro? –V redu.
Živjo.
O čem razmišljaš? –O pozabi.
Vem, da je otročje,
a vedno sem mislil, da bom junak.
Da bom lahko pripovedoval imenitno zgodbo.
Nekaj, kar bi objavili v vseh časopisih.
Moral bi biti nekaj posebnega. –Saj si, Augustus.
Ja, vem. Ampak razumeš, kaj hočem reči.
Vem, kaj misliš, le strinjam se ne.
Ta obsedenost, da si te zapomnijo. –Ne jezi se.
Jezna sem!
Jezna sem, ker mislim, da si poseben. To ni dovolj?
Misliš, da je življenje polno le,
če si te vsi zapomnijo, če te vsi ljubijo.
Veš, kaj, Gus? To je tvoje življenje.
Samo to imaš.
Imaš mene, družino, ta svet. In to je vse.
Če ti ne zadostuje, mi je prav žal, a to ni nič.
Ker te ljubim.
In spominjala se te bom.
Oprosti. Prav imaš. –Želim si, da bi bil zadovoljen s tem.
Hej.
To življenje je dobro, Hazel Grace.
Ni še konec, veš.
Augustus.
Ena od manj neumnih konvencij literature o raku
je tista, ki je znana kot "zadnji dober dan",
ko se zdi, da se je neizogibno poslabšanje nenadoma ustavilo,
ko je bolečina le za trenutek znosna.
Težava pa je, da ne veš,
da je zadnji dober dan res tvoj zadnji dobri dan.
Takrat je zgolj še en običajen dan.
Živjo, Augustus.
Dober večer, Hazel Grace.
Eno hitro vprašanje. Si napisala tisi govor, kot sem te prosil?
Mogoče sem. –Bi lahko prišla
dobesedno v Jezusovo srce čez nekaj minut?
Mogoče. Je vse v redu? –Ljubim te, Hazel Grace.
Lahko dobim ključe?
Kam greš? Jedli bomo. –Moram iti.
Gotovo si lačna. Nisi kosila. –Nisem lačna.
Hazel, moraš jesti. –Skrajno nisem lačna.
Vem, da je Gus bolan, ampak moraš paziti nase.
To nima zveze z Gusom. –Moraš ostati zdrava.
Pojej kaj, ljubica. –Ostati zdrava?
Nisem zdrava in umrla bom. Umiram, vidva bosta ostala.
Ne bosta imela za koga skrbeti, bedeti nad njim.
Ti ne boš več mama. Žal mi je, ne morem pomagati.
Lahko grem? –Zakaj mi to govoriš?
Ker si ti to rekla. –O čem govoriš?
Takrat na intenzivni. –Hazel …
To ni res. Motila sem se.
Tudi če bi umrla … –Ko.
Tudi ko umreš, bom tvoja mama.
To je najpomembnejše, kar bom.
Tega se najbolj bojim, mama. Ko me ne bo,
ne bosta več živela.
Ždela bosta tu, strmela v stene ali se ubila …
Ljubica, ne bo tako.
Če te izgubiva,
bo peklensko bolelo.
A ti najbolje veš, da je mogoče živeti z bolečino.
Ti živiš tako.
Obiskujem šolo za socialne delavce.
Kaj?
Morda lahko z našo izkušnjo pomagam drugim, svetujem družinam.
Zakaj mi nisi povedala?
Nisva hotela, da bi se počutila zapostavljeno. –Zapostavljeno?
Tole je …
Najlepša novica. –Pojdi.
Ljubica.
Kar naravnost. Malce na levo.
Tu je stopnica, ne? –Ja. Iztegni roko.
Govornica je na tvoji desni. Ja, odlično.
Lepo.
Živjo. –Zamujaš.
Kako si? Prekrasna si, Hazel Grace.
Vem.
Kaj se dogaja? –Povej ji, Gus.
Hotel sem se udeležiti svojega pogreba.
Upam, da se ga bom lahko udeležil kot duh,
a za vsak primer, če mi to ne bi uspelo,
sem sklenil prirediti predpogreb.
Pripravljena?
Augustus Waters je domišljav kujon.
Toda odpuščamo mu. Ne zaradi nadčloveško dobrega videza
ali ker ima samo 19 let, čeprav bi moral živeti mnogo dlje.
18 let, stari. –Daj, no. Resno?
Domnevam, da boš živel še malo dlje, baraba.
Prekinjaš me sredi govora. Ti naj bi bil mrtev.
Ko bodo znanstveniki iz prihodnosti
prišli k meni z robotskimi očmi
in mi rekli, naj jih pomerim,
jih bom napodil,
ker brez tebe sploh ne želim gledati sveta, Gus.
Nočem gledati sveta brez Augustusa Watersa.
Ko bom povedal svoje, si bom namestil robotske oči.
Saj so vendar robotske oči. Sliši se super.
In ne vem …
Težko je.
Bog s tabo. –Ja.
Hazel, mi pomagaš?
Malce na desno.
Obrni se. Sedi. Takole.
Ti si na vrsti, Hazel Grace.
Zdravo. Ime mi je Hazel Grace Lancaster.
Augustus Waters je bil uročena ljubezen mojega življenja.
Najina ljubezenska zgodba je bila epska
in verjetno ne bom mogla izdaviti več kot enega stavka,
ne da bi se utopila v luži solz.
Kot vse prave ljubezenske zgodbe bo tudi najina umrla z nama.
Tako, kot je treba.
Upala sem, da bo on govoril na mojem pogrebu.
Ker ni nikogar drugega …
Ne.
Ne bom govorila o najini ljubezni, saj ne morem.
Namesto tega bom govorila o matematiki.
Nisem matematik, a tole vendar vem.
Med ničlo in enko je neskončno števil.
0,1, 0,2, 0,112
in neskončen niz drugih.
Obstaja še večje neskončno število števil med 0 in 2
ali med nič in milijon.
Nekatere neskončnosti so večje od drugih.
To naju je naučil pisatelj, ki sva ga imela rada.
Veste, rada bi več števil, kot jih bom verjetno imela.
In več dni za Augustusa Watersa, kot jih bo imel.
Toda, Gus, ljubezen moja,
ne morem ti povedati, kako hvaležna sem
za najino majhno neskončnost.
Samo malo.
Dal si mi večnost
znotraj najinih štetih dni.
Za to ti bom večno hvaležna.
Ljubim te.
Tudi jaz tebe.
Augustus Waters je umrl osem dni kasneje na intenzivni.
Ko je rak, ki je bil del njega,
ustavil srce, ki je bilo tudi del njega.
Bilo je neznosno. Vse skupaj.
Vsaka sekunda je bila hujša od predhodne.
Eno prvih vprašanj na urgenci je, da oceniš bolečino od 1 do 10.
To so me vprašali tisočkrat, a spominjam se enega primera.
Nisem mogla dihati, bilo je, kot da mi pljuča gorijo.
Sestra je rekla, naj ocenim bolečino.
Čeprav nisem mogla govoriti, sem pokazala devet prstov.
Kasneje, ko mi je bilo bolje, je sestra rekla, da sem borka.
"Veš, kako to vem?" Je vprašala.
"Ker si 10 poimenovala z 9."
A to ni bilo res. Ni šlo za pogum.
Pokazala sem devet, ker sem hranila desetko.
In tole je bilo desetka.
To je bila huda in strašna desetka.
"Ne bojim se hudega, ker si ti z menoj.
Tvoja palica in tvoja opora, ki me tolažita.
Pred mano pogrinjaš mizo vpričo mojih nasprotnikov.
Z oljem mi maziliš glavo, moja čaša je prepolna.
Le dobrota in milina me bosta spremljali vse dni mojega življenja,
prebival bom v hiši Gospodovi vse dni življenja."
Augustus Waters se je boril mnogo let.
Njegov boj je bil pogumen, njegova moč …
Kakšno nakladanje, ne?
… je bila navdih za vsakega od nas.
Molimo.
Gospod, hvala ti za življenje Augustusa Watersa.
Pretvarjajmo se, da molimo. –Za njegovo moč in pogum.
Gospod, prosim te, bodi z nami danes,
potolaži njegove svojce in prijatelje.
Hvala, da si z nami, Gospod. Prosimo te v Jezusovem imenu.
Amen.
Zdaj bomo slišali Gusovo drago prijateljico,
Hazel Lancaster.
Ni pomembno, a bila sem njegovo dekle.
V Gusovi hiši je čudovit citat, ki pravi:
"Če hočeš mavrico, moraš najprej doživeti dež."
Tudi v svojih poslednjih dnevih …
Nisem verjela niti besedice. –Se mu je uspelo nasmehniti.
A nič hudega.
Vedela sem, da je tako prav.
Zaključila sem, da pogrebi niso namenjeni mrtvim.
Namenjeni so živim.
Želiš družbo? –Ne, dobro sem.
Šla se bom vozit.
Rada te imam.
Čudovito si govorila. –Kmalu se vidiva. Varno vozi.
Smem?
Omnis cellula e cellula.
S tvojim fantom Watersom sva si dopisovala njegove zadnje dni.
Zdaj berete pisma občudovalcev? –Ni bil ravno občudovalec.
Sovražil me je. Vendar je vztrajal, da pridem na pogreb
in ti povem, kaj se je zgodilo z Anno in njeno mamo. Tu sem.
To je odgovor. Omnis cellula e cellula.
Življenje nastane iz življenja.
Nisem razpoložena. –Nočeš pojasnila? –Ne.
Vseeno hvala. Želim vam lepo življenje.
Spominjaš me nanjo. –Marsikoga spominjam na marsikoga.
Moja hči je imela osem let.
Dolgo je pogumno trpela.
Je imela levkemijo kot Anna?
Tako kot Anna.
Žal mi je za vašo izgubo.
In meni za tvojo. Žal mi je, da sem vama pokvaril izlet.
Niste ga pokvarili. Čudovito potovanje je bilo.
Ti je znan problem vagona?
Gre za eksperiment na področju etike,
znan kot problem vagona.
Philippa Foot, angleška filozofinja … –Za božjo voljo.
Hazel, nekaj ti poskušam pojasniti.
Ti povedati, kar si hotela. –Ni res!
Pijanec ste in nesrečnik. Takoj izstopite iz avta,
da lahko grem domov in v miru žalujem!
Tole boš hotela prebrati.
Ničesar nočem brati. Lahko greste ven?
Prosim, pojdite ven! –Prav.
Smem naprej?
Strašno mi je žal.
A kljub vsemu je bilo pravi dar, kajne?
Ljubiti ga.
Zdaj veš, kaj čutiva do tebe.
Hazel? Prišel je tvoj prijatelj.
Veš, ali je trpel?
Dolgo se je boril za sapo,
potem je na koncu omedlel.
Ni bilo prijetno.
Umiranje je grozno.
Gus te je resnično ljubil. –Vem.
Ni nehal govoriti o tebi. –Ja.
Bilo je že dolgočasno. Veliko je govoril o tebi.
Meni ni bilo dolgočasno. –Vem. Vem, da ne.
Si dobila pismo od prijatelja pisatelja?
Ni moj prijatelj. Kako veš za pismo?
Govoril sem z njim na pokopališču.
Prišel je od daleč, da bi ti dal to pismo.
No, ne zanima me več.
Nočem prebrati niti besedice tistega cepca.
Ni ga napisal on, ampak Gus. –Kaj?
Gus je nekaj sestavil in to poslal Van Houtenu.
Mojbog.
Gospod Van Houten, dober človek sem, toda slab pisatelj.
Vi ste slab človek, toda dober pisatelj.
Mislim, da bi bila dober tim. Ne prosim vas za usluge,
a če imate čas, in kolikor vem, ga imate veliko,
prosim, da tole popravite. To je posmrtni govor za Hazel.
Prosila me je zanj. Trudim se. Prav bi mi prišla trohica sloga.
Veste, vsi si želimo, da se nas spominjajo.
A Hazel je drugačna. Hazel pozna resnico.
Ni si želela milijon občudovalcev, temveč samo enega. Dobila ga je.
Čeprav je ne ljubijo množice, je globoko ljubljena.
Ni to več, kot večina nas dobi?
Ko je bila Hazel bolna, sem vedel, da umiram,
toda nisem hotel povedati.
Bila je na intenzivni. Prikradel sem se za 10 minut
in sedel ob njej, preden so me zalotil.
Oči je imela zaprte, kožo bledo.
A njene roke so bile iste.
Še vedno tople, s temno modro polakiranimi nohti.
Držal sem njene roke.
Prisilil sem se in si zamislil svet brez naju.
Kako pust bi bil ta svet.
Tako lepa je.
Ne naveličam se je gledati. Ne skrbi me, ali je pametnejša,
saj vem, da je.
Duhovita je brez zlobe.
Ljubim jo.
Mojbog, kako jo ljubim. Srečo imam, da jo ljubim.
Ne moremo izbrati, ali bomo trpeli na tem svetu,
ahko pa odločamo, kdo nas bo prizadel.
Všeč mi je moja izbira.
Upam, da je tudi njej všeč njena.
Prav, Hazel Grace?
Prav.
Prevod: Nives Košir Prevod: Eva Zupan, Deluxe
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija