Нека ви разкажа различно една стара приказка
и да видим колко добре я знаете.
Имало едно време две кралства, които били в съседство.
Толкова голяма била враждата между тях,
че било казано, че само велик герой или ужасен злодей ще ги обедини.
В едното кралство живеели хора като нас.
Управлявал ги високомерен и алчен крал.
Винаги недоволствали и завиждали на богатството
и на природата на съседите си.
В другото кралство - Мочурищата -
живеели странни и чудати същества.
Те нямали нужда от крал или кралица. Имали си доверие.
На едно голямо дърво на голяма скала в Мочурищата
живеело нещо като духче.
Можело да го помислите за момиче.
Но тя не била просто момиче.
Била фея.
Излекувано е.
Казвала се Злодеида.
Добро утро, г-н Шандовал.
Харесва ми шапката ти.
Не, не го прави.
Не ме улучи.
Добро утро! - Добро утро!
Добра работа, момичета.
За какво е тази врява? - Пазачите на границата...
Аз ще й кажа. - Има правила. Аз съм наред.
Не, ти беше предния път. Сега съм аз, а след това е Бодливка.
Да ми кажете какво? - Добре!
Благодаря! Злодеида,
пазачите...
Пазачите откриха крадец при диамантеното езеро.
Съжалявам.
Винаги бърза с големите си крила.
Хора тук. Надявам се да няма друга война.
Не ме е страх,
а и никога не съм виждала човек отблизо.
Излез! - Не, те възнамеряват да ме убият,
а и изглеждат ужасно.
Изключително грубо.
Не го слушай, Балтазар. Имаш класическа красота.
Не е редно да се краде, но не убиваме хора заради това.
Излез! Веднага!
Напълно ли си пораснал?
Не.
Мисля, че е само едно момче. - А ти - едно момиче.
Така мисля. - Кой си ти?
Казвам се Стефан. - Ами ти?
Аз съм Злодеида.
Да, прав си.
Трябва да го върнеш. - Какво да върна?
Ако знаех, че ще го изхвърлиш, щях да го задържа.
Не съм го изхвърлила. Върнах го вкъщи, както ще сторя и с теб.
Някой ден ще живея там, в замъка.
Къде живееш сега?
В плевня. - Значи родителите ти са фермери?
Родителите ми са мъртви.
Моите също.
Пак ще се видим. - Не трябва да се връщаш.
Опасно е.
А ако реша да се върна, ще бъдеш ли тук?
Може би.
Какво има? - Пръстенът ти.
Желязото изгаря феите. - Съжалявам.
Харесвам крилата ти.
Злодеида си мислела как Стефан захвърлил пръстена си.
Той, който имал толкова малко, за да се докоснат отново.
Развълнувала се.
Така младият крадец, който искал да открадне диамант,
откраднал много по-ценно нещо.
Злодеида!
Виж ти кой се е върнал след толкова седмици?
Сметнах, че си заслужава рискът.
Как се забавлявате?
Стефан и Злодеида станали най-невероятните приятели.
За момент изглеждало,
че старата вражда между хора и феи била забравена.
В крайна сметка приятелството се превърнало в нещо друго.
На 16-ия й рожден ден Стефан й подарил подарък.
Казал й, че това е целувка на истинската любов.
Но не им било писано.
С годините амбициите на Стефан го отдалечили от Злодеида,
тласкайки го към изкушенията на човешкото кралство.
А Злодеида - най-силната сред феите -
се издигнала до Пазителка на Мочурищата.
Злодеида често се скитала сама
и понякога се чудела къде ли е Стефан.
Така и не разбрала човешката алчност и завист,
но й предстояло.
Кралят на хората чул за нарастващата мощ на Мочурищата
и решил да ги покоси.
Стой!
Ето ги.
Мистериозните мочурища, където никой не смее да влезе
заради страх от магическите създания, спотайващи се вътре.
Казвам да ги размажем.
Ни крачка повече!
Един крал не приема заповеди от крилат елф.
Ти не си мой крал.
Донесете ми главата й. - Батальон!
Атака!
Станете и се бийте с мен!
Атака!
Ти! - Умри!
За краля!
Няма да имаш Мочурищата. Нито сега, нито когато и да е.
Ти!
Когато се възкачих на трона,
обещах на хората,
че един ден ще превземем Мочурищата и техните богатства.
Всички се заклехте във вярност към мен
и към тази кауза.
Ваше Величество!
Победен в битка. Това ли ще е заветът ми?
Виждам, че чакате да умра.
Няма да е дълго. А после?
Ще избера наследник на трона,
за да се грижи за дъщеря ми.
Кой от вас е достоен?
Убийте крилатата твар.
Отмъстете за мен
и след смъртта ми ще получите короната.
Злодеида!
Как е животът сред хората?
Злодеида, дойдох да те предупредя. Възнамеряват да те убият.
Крал Хенри не ще се спре пред нищо.
Моля те, трябва да ми повярваш.
Говорили си за много неща и годините избледнели.
Тя простила на Стефан безумните му амбиции.
Сякаш всичко било отдавна.
Жадна ли си?
Злодеида?
Какво е това?
Отмъстих за вас, сир.
Победена ли е?
Добре си се справил, синко.
Направил си това, от което другите се бояха.
Ще бъдеш възнаграден.
Ще дам най-доброто от себе си, за да съм достоен наследник,
Ваше Величество.
Хванах те.
Ще те пребия. - Превърни се в човек.
Това е демон.
Какво направи с прекрасната ми същност?
Предпочиташе да те пребият ли?
Не съм сигурен. - Спри да се оплакваш.
Спасих ти живота.
Прости ми.
Как да те наричам? - Диавал.
От благодарност, че ми спаси живота, ще ти служа.
Каквото и да поискаш.
Крила.
Искам да си моите крила.
Представям ви първия от тази династия -
Негово Величество крал Стефан.
Причини ми това, за да стане крал.
А сега какво, господарке?
Крилата й.
Момиче е.
Е? - Не видях нищо.
Но имаше...
Какво?
Дете. Крал Стефан и кралицата имат дете.
Ще има кръщене.
Казват, че ще е голямо празненство.
Голямо празненство за едно бебе.
Чудесно.
Всички хора дошли на кръщенето,
дори три феи, които били миролюбиви и доброжелателни.
Ето го бебето. - Бебето.
Концентрирайте се, моля. Няма да повтарям.
Поздрави, Ваше Величество. Аз съм Червенка от Мочурищата.
Аз съм Хвърковатка, Ваше Величество. - Аз съм Бодливка, Ваши Височества.
Носят дарове за дъщеря ни.
Не са просто дарове, защото ние сме орисници.
И сме много приятелски настроени към децата.
Много добре.
Сладка Аврора, орисвам те с красота.
Моята орисия е никога да не тъгуваш,
а винаги да си щастлива.
Сладко бебе,
орисвам те да намериш...
Това е Злодеида.
Я виж ти!
Каква бляскава сбирка, крал Стефан.
Кралски особи, благородници,
дворяни и...
Колко странно.
Дори простолюдието.
Трябва да кажа, че съм много нещастна, че не получих покана за празненството.
Не си добре дошла тук.
Господи! Каква неловка ситуация.
Не си ли обидена?
Не.
И за да ви докажа, че не съм злонамерена,
аз също ще даря детето. - Не!
Не ти искаме подаръка.
Не доближавай до принцесата! - Да, не доближавай!
Слушайте внимателно!
Принцесата наистина ще порасне грациозна и красива,
обичана от всички, които я познават. - Чудесен дар.
Не го прави.
Но...
преди залез на 16-тия й рожден ден
ще убоде пръста си на вретено от чекрък
и ще заспи мъртвешки сън.
Сън, от който никога не ще се събуди.
Злодеида, не го прави, умолявам те.
Харесва ми да ми се молиш.
Направи го пак.
Умолявам те.
Добре.
Принцесата може да бъде събудена от мъртвешкия сън,
но само от целувка на истинска любов.
Това проклятие ще трае вечно.
Никоя земна сила не ще го отмени.
Крал Стефан наредил на хората си
да изземат всички чекръци в кралството.
Чекръците били счупени и изгорени, за да не се използват никога,
и били заключени в най-дълбокото подземие на замъка.
Тайно поверил безопасността на детето на магията на феите,
които щели да го отведат далеч в продължение на 16 години и един ден.
Стефан се затворил зад стените на замъка.
Войниците му обикаляли надлъж и нашир, за да заловят Злодеида.
Тя издигнала стени от тръни,
така че Мочурищата никога повече да не бъдат докоснати от човек.
И се радвала на скръбта, която донесло проклятието й.
Феите се заели със задължението си
да отгледат Аврора в малка колиба в гората.
Не! Виждате ли това?
Изглежда ужасно. - Хайде!
Трябва ни по-малко бебе. - Или по-големи тела.
Това, което ни трябва, е правилната маскировка.
Какво имаш предвид? - Трябва да сме незабележими,
за да се грижим за бебето.
Съберете се, дами.
Готови? 1, 2, 3, порасни!
Много добре се получи. Браво на нас.
За да няма въпроси сега, вече не сме феи,
а три селянки, които отглеждат сираче в гората.
И без повече летене. - Без летене? Не!
И без магия, чу ме.
Иначе ще ни открие.
Ето те! Защо винаги се криеш? Хайде!
Толкова е грозно, че чак да го съжалиш.
Мразя те, зверче.
Вероятно феите били неподходящи за изпълнение на задачата.
Защо плаче? - Може би е гладна.
Тогава я нахрани.
Морковче?
Тези трите ще го уморят от глад.
Какво? - Мамиш.
И аз го видях. - Започваме отначало.
Както искаш. - Алчна, гадна коза.
Гадна коза.
Престани. - Нищо не съм направила.
Все някой го прави. - Не съм аз.
Вие двете ми се подигравате и аз няма да търпя.
Престани!
Вие сте виновни.
Стига, забавно е.
Дните минавали и Стефан ставал по-мрачен,
а параноя и мъст го прояждали още повече.
Огън!
Провалихте ме.
Стената не може да се изгори, неразрушима е.
Нищо не е неразрушимо!
Нито стената, нито Злодеида, нито дори проклятието й.
Доведете ми ковачите.
Виж, зверчето е на път да падне от скалата.
Какво?
Здравей.
Върви си, върви.
Върви си.
Не харесвам деца.
Гуш, гуш.
Върви си.
Както казала Злодеида, Аврора пораснала грациозна и красива...
Хубаво птиче.
...далеч от величествения дворец, който не помнела.
Сезоните се сменяли, цветята растели, тя също.
Здравей! Какво е това?
Дивяла се на света около нея.
И се чудела какво ли е отвъд страшната стена от тръни.
Любопитно зверче.
Но не била единствената, която искала да премине.
Това тя ли е? Злодеида? - Не знам.
Доведи ми ги.
Това е само едно селско момиче.
Как можа да го направиш? - Каза: "Каквото поискаш."
Но не и куче. - Беше вълк, а не куче.
Същото е. Те са мръсни, злобни и ловят птици.
Добре, следващия път ще те превърна в червейче.
По-добре червейче, отколкото смърдящо...
Чудя се...
Знам, че си там. Не се плаши.
Не се плаша. - Тогава излез.
Тогава ти ще се уплашиш. - Не, няма.
Знам коя си.
Знаеш ли?
Ти си моята фея-кръстница.
Какво? - Фея-кръстница.
Бдиш над мен през целия ми живот.
Винаги съм знаела, че си наблизо.
Как? - Сянката ти.
Следва ме от малка.
Където и да идех, сянка ти винаги беше след мен.
Помня те, хубаво птиче.
Това е Диавал.
Здравей, Аврора.
Познавам те от малка.
Както си го представях.
Толкова е красиво! Винаги съм искала да дойда...
Лека нощ, зверче.
Подиграваш ми се.
Знам какво правиш. Знам точно какво правиш.
Сир, кралицата иска да ви види.
Остави ме. - Тя не е добре, сир.
Лечителките се опасяват, че няма да изкара нощта.
Не виждаш ли, че разговаряме?
Когато проклятието пропадне, Злодеида ще дойде за мен.
И на този ден аз ще съм готов.
Толкова са красиви.
Отменям проклятието. Нека да изчезне.
Отменям проклятието ми! Нека да изчезне.
Отменям проклятието ми! Нека да изчезне!
Проклятието ще трае вечно.
Никоя земна сила не ще го отмени.
Всички феи ли имат крила?
Повечето. - Ти защо нямаш?
Другите феи летят.
Някога имах, но ми ги откраднаха. Само това ще кажа.
Какъв цвят бяха?
Бяха ли големи?
Толкова големи, че се влачеха по земята, когато вървях.
И бяха силни.
Можеха да ме носят над облаците и в насрещен вятър.
Никога не отказаха.
Нито веднъж. Вярвах им.
Тя идва. Идва.
Къде са работниците?
Спят, Ваше Величество. - Да се връщат на работа.
Изтощени са, сир. И е късно да се връщат на работа.
Трябва да работят и сега. - Посред нощ е.
Да.
Да, посред нощ е.
Събуди ги. - Сир?
Събуди ги и веднага да се връщат на работа!
Времето ни изтича. Върви веднага!
Аврора, ела тук.
Седни.
Трябва да ти кажа нещо. - Какво има?
Има зло на този свят,
от което не мога да те предпазя.
Почти на 16 съм, кръстнице. Мога да се грижа сама за себе си.
Разбирам.
Нямах това... - Имам план.
Когато достигна зряла възраст, ще живея тук в Мочурищата.
И ще се грижим една за друга.
Не е нужно да чакаш дотогава. Можеш да живееш тук и сега.
Така ще направя.
Ще спя на дърво, ще ям горски плодове и ядки
и всички ще ми бъдат приятели.
Ще съм щастлива до края на живота си.
Утре ще кажа на лелите ми.
До утре тогава.
Толкова се вълнувам.
Лелички!
Почти на 16 съм и трябва да живея сама.
Не. Много ви обичам, но е време да се сбогуваме.
Бяхте много добри с мен,
освен когато неволно ме нахранихте с паяци.
Здравей!
Съжалявам, че те безпокоя,
но пътувам към замъка на крал Стефан и се изгубих.
Можеш ли да ми помогнеш?
Съжалявам, вината е моя.
Прости ми.
Натам е.
Замъкът.
Как се казваш? - Филип.
Здравей, Филип.
А ти? - Аврора.
Здравей, Аврора.
Беше ми приятно и още веднъж се извинявам,
че съм такъв непохватен глупак.
Извинен си. - Така е добре.
Трябва да тръгвам.
Довиждане!
По този път ли ще се върнеш?
Нищо не може да ми попречи.
Тогава ще се видим скоро. - Много скоро.
Довиждане, Филип. - Довиждане засега.
Престани!
Е? Това момче е решението.
Не, Диавал. - Да.
Целувка на истинската любов може да премахне заклинанието.
Още ли не си разбрал?
Проклех я така, защото няма такова нещо.
Може би ти така го чувстваш.
Ами Аврора?
Това момче може да е единственият й шанс.
Това е нейната съдба все пак.
Давай, превърни ме в каквото искаш.
В птица, в червей... Вече не ми пука.
Толкова съм щастлива, че утре си тръгваме.
Няма да си тръгваме утре. - Утре е 16-тия рожден ден на Аврора.
Стефан ни каза да я върнем в деня след рождения й ден.
Не, каза на рождения й ден.
Не, след.
На. - След.
На! - След!
Престанете!
Какво?
Как можа?!
Трябва да поговорим за нещо. - Какво има, мила?
Съжалявам да го кажа, но утре ставам на 16.
Да.
Тръгвам си.
Виж, госпожице,
не прекарах 16 години в тази дупка с тези идиотки,
за да прецакаш всичко последния ден.
Ще те върнем при баща ти.
Баща ми?
Казахте, че родителите ми са мъртви.
Мисля, че е по-добре да седнеш.
Кръстнице!
Тук съм.
Кога щеше да ми кажеш за проклятието?
Вярно ли е?
Да.
Лелите ми казаха, че била зла фея.
Не мога да си спомня името й. Казаха...
Беше... - Злодеида.
Ти ли си това?
Ти ли си Злодеида?
Не! Не ме докосвай!
Ти си всичкото зло на света.
Ти!
Намери момчето!
Без стражи на портата. Искам ги на стената.
Съжалявам за безпокойството, Ваше Величество.
Открихме това момиче на портата. Твърди, че е принцесата.
Татко! Това съм аз, Аврора.
Одрала си кожата на майка си.
Върнали са те при мен по-рано. Казах им на онези три идиотки.
Заключете я в покоите й. Върви.
Подгответе хората. Злодеида идва.
Толкова е хубаво, че пак сме малки.
Вижте краченцата ми. Обичам ги.
Концентрирайте се. Трябва да открием Аврора.
Или кралят ще ни обезглави.
Чакайте!
Принцесо!
Търся едно момиче. - Не се и съмнявам.
Трябва ми кон.
Аврора!
Хайде, Диавал!
Аврора!
По-бързо, Диавал!
Преди залез на 16-ия й рожден ден ще убоде пръста си на вретено.
Никоя земна сила...
...и ще заспи мъртвешки сън.
Изпълни се.
Изтеглили са стражите. Той те очаква.
Ако преминем тези стени, никога няма да излезем живи.
Тогава не идвай. Това не е твоя битка.
Много ти благодаря.
"Нуждая се от теб, Диавал. Не мога да се справя без теб."
Чувам те.
Вижте я.
Вижте какво направихте.
Тя само спи.
Само спи ли?
Само спи?
Само спи... Вечно!
Ами целувката? - Целувката на истинската любов.
Истинската любов не съществува.
Това е единственият й шанс, Ваше Величество.
Господарке!
Какво можем да направим? - Не можем да се откажем.
Дори не знаем откъде да започнем.
Истинската любов не пада от дърветата.
Извинете ме.
Срамувам се да кажа, че не знам къде съм.
В замъка на крал Стефан.
Защото насам бях тръгнал. Но не помня как съм дошъл.
Защо дойде? - Баща ми ме прати при краля.
Кой е баща ти? - Крал Джон от Олстед.
Принц.
Аврора.
Познаваш я.
Защо спи? - Омагьосана е.
Не е ли красива?
Най-красивата, която съм виждал.
Искаш ли да я целунеш?
Много. - Тогава го направи.
Не знам дали е редно. Едва я познавам.
Не си ли чувал за любов от пръв поглед? Целуни я.
Хайде!
Омагьосана ли казвате?
Целуни я!
Не го направи правилно!
Трябваше да е целувка на истинска любов!
Бях сигурна, че е той. - Какво правите?
Трябва да продължим да търсим.
Казах ти.
Няма да те моля да ми простиш,
защото това, което ти сторих, е непростимо.
Бях толкова изгубена в омраза и отмъщение.
Мила, Аврора,
ти открадна това, което остана от сърцето ми,
а сега те изгубих завинаги.
Заклевам се никой да не те нарани, докато съм жива.
И няма да мине ден, без да ми липсва усмивката ти.
Здравей, кръстнице.
Здравей, зверче.
Нямало истинска любов.
Тя е тук, сир.
Сега ще се върнем ли в Мочурищата?
Ако това е желанието ти.
Спрете! - Отдръпни се!
Превърни се в дракон.
Бягай, Аврора!
Достатъчно!
Какво е чувството...
...да бъдеш фея без крила...
...в свят, на който не принадлежиш?!
Убийте я!
Свалете я!
Свърши се.
Злодеида премахнала стената от тръни и свалила короната си.
Поканила Аврора да види какви са били някога Мочурищата,
когато Злодеида била дете, а сърцето й - чисто.
Засега пак било такова.
Но това не било всичко.
Ето я! Побързайте, чакат.
Чакайте ме!
Подаряваме тази корона на малката Аврора,
за която пожертвахме най-добрите години...
Няма значение.
Кралствата ни се обединиха.
Представям ви вашата кралица.
Виждате, че приказката не е точно такава, каквато я знаете.
Но аз я знам. Нали мен нарекоха Спящата красавица?
И накрая, кралството ми беше обединено не от герой или злодей,
както предсказваше легендата,
а от някой, който беше и герой, и злодей.
И името й беше Злодеида.