Naj povemo staro zgodbo nanovo,
pa bomo videli, kako dobro jo poznate.
Nekoč v davnih časih sta si bili dve kraljestvi najslabši sosedi.
Ostre razprtije med njima
naj bi zmogel zgladiti le velik junak ali strašen podlež.
V enem kraljestvu so živeli ljudje kot vi in jaz,
vladal pa jim je nadut in pogolten kralj.
Večno nezadovoljni so sosedom zavidali blagostanje in lepoto.
V drugem kraljestvu, Pušči,
pa so živela vseh vrst nenavadna in čudovita bitja.
Niso potrebovala ne kralja ne kraljice,
le zaupanje drugo v drugega.
V mogočnem drevesu na mogočni kleči v Pušči
je živelo takšno bitje.
Zlahka bi ga zamenjali za dekle,
vendar ni bila kot druga dekleta.
Bila je vila.
Tako.
Ime ji je bilo Zlohotnica.
Dobro jutro, g. Lisičkar. Lep klobuk imate.
Ne. Nikar!
Zgrešil si!
Dobro jutro. –Dobro jutro.
Čudovito delate, punce!
Kaj to pomeni? –Ne vem.
Rekli so, da so našli človeka.
Zakaj se razburjate? –Obmejna straža je …
Zakaj ti? Jaz bom povedala! –Jaz! –Imamo pravila.
Jaz povem tokrat, ti naslednjič.
Ne, ti si zadnjič. Jaz bom tokrat, Bodička naslednjič. –Kaj pa?
Prav! –Hvala.
Obmejna straža …
Straža je našla človeškega tatu ob tolmunu draguljev.
Oprosti.
S temi velikimi krili se ji vedno mudi.
Upam, da zaradi ljudi ne bo še ene vojne.
Ni me strah. Poleg tega še nisem videla človeka od blizu.
Pokaži se! –Ne. Ubiti me hočejo.
Za nameček so odurni na pogled.
Zelo si nesramen.
Ne poslušaj ga, Baltazar. Vsak vidi, da si privlačen.
Ni prav, če kradeš, toda ne ubijamo ljudi zaradi tega.
Pridi ven. Takoj!
Si povsem odrasel? –Ne.
Mislim, da je zgolj deček.
Ti pa si zgolj deklica.
Se mi zdi. –Kdo si?
Pravijo mi Stefan. Kdo si pa ti?
Zlohotnica.
Saj res.
Vrniti ga moraš. –Kaj pa?
Če bi vedel, da ga boš vrgla stran, bi ga obdržal.
Nisem ga vrgla stran. Vrnila sem ga domov, kot bom zdaj tebe.
Veš, nekega dne bom živel tam. V gradu.
Kje živiš zdaj?
V skednju. –Torej so tvoji starši kmetje. –Mrtvi so.
Moji tudi.
Še se bova videla. –Bolje, da ne prideš več sem. Ni varno.
Če se odločim vrniti, boš tukaj?
Mogoče.
Kaj je narobe? –Tvoj prstan.
Železo vile speče. –Oprosti.
Všeč so mi tvoja krila.
Pomislila je, kako je odvrgel prstan,
čeprav je imel tako malo svojega,
samo da sta si lahko segla v roke. Ganil jo je do srca.
Mladi tat, ki je hotel ukrasti dragulj,
je ukradel nekaj dragocenejšega.
Zlohotnica!
Glej, kdo se je vrnil po toliko tednih.
Bilo je vredno tvegati.
Povej, kako se zabavaš?
Stefan in Zlohotnica sta postala najbolj nenavadna prijatelja.
Za nekaj časa se je zdelo, vsaj za njiju,
da je staro sovraštvo med ljudmi in vilami pozabljeno.
Prijateljstvo pa je zlagoma preraslo v nekaj drugega.
Za njen 16. rojstni dan ji je Stefan dal darilo.
Poljub resnične ljubezni, ji je dejal.
Vendar ni bilo tako.
Z leti so Stefana hotenja vodila stran od nje
in proti skušnjavam človeškega kraljestva.
Zlohotnica, najmočnejša med vilami,
pa je postala zaščitnica Pušče.
Pogosto je tavala sama in včasih ugibala, kje je Stefan.
Nikoli ni razumela človeškega pohlepa in zavisti.
Kmalu pa ju je spoznala.
Kajti človeški kralj je slišal o naraščajoči moči Pušče
in prizadeval si jo je uničiti.
Straža, stoj!
Tam so.
Skrivnostni Puščavci, kamor si nihče ne drzne stopiti
iz strahu pred čarobnimi bitji,
ki prežijo tam. Jaz pravim, zlomimo jih!
Niti koraka dlje!
Kralju ne bo ukazovala krilata škratica.
Meni nisi kralj.
Prinesite mi njeno glavo. –Bataljon!
Naprej!
Dvignite se in uprite z mano!
Držite vrsto!
Zlobni stvori!
V napad!
Ti!
H kralju!
Pušča ne bo tvoja! Ne zdaj, ne kdajkoli!
Ti …
Ko sem zasedel prestol,
sem ljudstvu obljubil,
da bomo nekega dne zavzeli
Puščo in njeno bogastvo.
Vi vsi
ste prisegli zvestobo meni in temu cilju.
Vaše veličanstvo.
Poraz v bitki.
Bo to moja zapuščina?
Vidim, kako čakate, da umrem.
Kmalu bom, a kaj bo potem?
Izbral bom naslednika, ki bo sedel na prestol in skrbel za mojo hčer.
Kdo med vami je vreden tega?
Ubijte krilati stvor.
Maščujte me, pa si boste po moji smrti nadeli krono.
Zlohotnica?
Kako živiš med ljudmi?
Prišel sem te posvarit.
Hočejo te ubiti.
Kralj Henrik ne bo odnehal.
Prosim, zaupaj mi.
O marsičem sta govorila, minula leta pa so zbledela.
Odpustila mu je lahkomiselnost in častihlepnost.
Spet je bilo vse kot nekdaj.
Si žejna?
Zlohotnica?
Kaj je to?
Maščeval sem vas, Veličanstvo.
Je poražena?
Dobro si se odrezal, sinko.
Storil si, česar so se vsi bali. Nagrajen boš.
Storil bom vse, da vas bom vreden naslednik,
Vaše veličanstvo.
Ujel sem te!
Zlobni ptič! –V človeka.
Hudič je!
Kaj si storila z mojo lepo podobo?
Bi raje videl, da te potolče do smrti?
Nisem prepričan. –Ne pritožuj se.
Rešila sem ti življenje.
Oprosti mi.
Kako naj te kličem? –Diaval.
V zahvalo za življenje sem tvoj služabnik.
Karkoli hočeš.
Krila.
Moja krila boš.
Predstavljam vam prvega svojega rodu,
Njegovo veličanstvo kralja Stefana.
To mi je storil, da bi postal kralj.
Kaj zdaj, gospodarica?
Izgubila je krila!
Deklica je!
–Deklica!
No? –Ničesar nisem videl.
Toda tam je bil … –Kaj?
Otrok.
Kralj Stefan in kraljica sta dobila otroka.
Krst bo.
Pravijo, da bo imenitno slavje.
Imenitno slavje. Za otroka.
Prečudovito.
Na krst je prišlo vseh vrst ljudi.
Celo tri vile, ki so si prizadevale zasejati mir in naklonjenost.
Jej, otročiček je. –Obožujem otročičke!
Zberita se, prosim. Ne bom vaju opominjala.
Pozdravljeni, Vaše veličanstvo.
Jaz sem Ropotavka iz rodu vil v Pušči.
Jaz sem Prhutavka, Visočanstvo. –Jaz pa Bodička, Vaša kraljevost.
Najini hčerki prinašajo darove.
Ne katerihkoli znanih darov, kajti me smo čarobne, veste.
Zelo dobre do otrok.
Naj bo.
Ljubka Zora, želim ti,
da boš obdarjena z lepoto.
Jaz ti želim, da ne boš nikoli žalostna.
Samo srečna vse dni svojega življenja.
Milo dete,
jaz ti želim, da boš našla …
Zlohotnica!
Glej no, glej.
Kako sijajno zborovanje, kralj Stefan.
Kralji, plemstvo, ljudstvo
in,
kako slikovito,
celo svojat.
Priznam,
da sem bila zelo potrta, ker me niste povabili.
Tu nisi dobrodošla.
Ojej. Kako neprijetne okoliščine. –Nisi užaljena?
Niti najmanj.
V dokaz, da ne kuham zamere,
bom tudi jaz obdarovala otroka.
Ne! Nočemo tvojega darila!
Ne približuj se princeski! –Ja, pojdi stran!
Dobro prisluhnite, vsi.
Princesa bo res odraščala v milini in lepoti,
vzljubili jo bodo vsi, ki jo bodo spoznali.
Ljubeznivo darilo.
Ne stori tega.
Toda
še preden bo zašlo sonce na njen 16. rojstni dan,
se bo z vretenom kolovrata zbodla v prst
in utonila v smrtni spanec.
Spanec, iz katerega se ne bo nikoli zbudila.
Zlohotnica, rotim te, ne stori tega.
Prija mi tvoje moledovanje.
Še moleduj.
Rotim te.
Naj bo.
Princeso bo iz smrtnega spanca zmogel zbuditi
le
poljub resnične ljubezni.
Urok bo trajal do konca dni!
Ni moči na svetu, ki bi ga spremenila.
Kralj Stefan je vojakom ukazal zaseči vse kolovrate v kraljestvu.
Da bi jih ne mogli nikoli uporabiti, so jih razbili in zažgali
ter vrgli v najglobljo grajsko ječo.
Skrivoma je otrokovo varnost zaupal čarobni moči vil,
ki so jo za 16 let in en dan odpeljale v odmaknjeno skrivališče.
Stefan se je zaprl za grajske zidove,
njegovi možje pa so širom in daleč iskali Zlohotnico.
Toda postavila je svoje zidove,
da bi Pušči nikoli več ne škodoval noben človek.
Bridkost, ki jo je prizadejal njen urok, pa jo je osrečevala.
Vile so prevzele dolžnost,
da vzgojijo Zoro v prijetni hišici v gozdu.
Ne! Je to tisti kraj? –Grozno je videti.
Pridita.
Potrebujemo manjše dete. –Ali večja telesa.
Ne, potrebujemo prikladno preobleko. –Kako to misliš?
Ne smemo izstopati. Moramo biti dovolj velike, da bomo skrbele zanjo.
Le bliže, gospodični.
Pripravljeni. Ena, dve, tri, zrastimo!
Kar dobro je šlo. Lepo.
Zdaj ne bo nihče spraševal. Nismo več vile.
Smo kmetice in v gozdu vzgajamo siroto.
Nobenega letenja več. –Nič več? –In nobenega čaranja.
Nič čaranja? –Slišala si me. –Smo bogu za hrbtom.
Tu nas res nihče ne bo našel.
Tukaj si. Zakaj se tako rada skrivaš?
Pridi. Pridna si.
Tako grda je, da se ti skoraj smili.
Sovražim te. Grdoba.
Morda vile niso bile kos nalogi.
Zakaj se cmeri? –Mislim, da je lačna.
Nahrani jo vendar!
Izvoli.
Zate je.
Stradala bo, če bodo te tri skrbele zanjo.
Žgečka me.
Kaj? –Goljufaš. –Videla sem te.
Začnimo še enkrat. –Kakor hočeš.
Pogoltna napihnjena koza!
Napihnjena koza.
Nehaj. –Ničesar ne delam.
Nekdo dela. –Jaz že ne.
Obe sta se me lotili in ne dovolim …
Nehajta!
To je vajino maslo!
Nehaj, no. Smešno je.
Dnevi so minevali, Stefan pa je postal mrk,
polastila sta se ga strah in maščevanje.
Vse požgite!
Prižgi!
Sproži!
Bežite!
Izneveril si se mi.
Zidu ni mogoče požgati. Neuničljiv je.
Nič ni neuničljivo!
Ne zid! Ne Zlohotnica! Niti njen urok!
Pripelji mi kovače.
Glej. Mala pošast bo padla s pečine.
Kaj?
Pozdravljena.
Pojdi stran. Pojdi.
Pojdi stran.
Ne maram otrok.
Dvigni me, dvigni.
Pojdi zdaj. Le brž.
Kot je napovedala Zlohotnica, je Zora odraščala v milini in lepoti.
Lep ptič si.
Daleč stran od veličastne palače, na katero je povsem pozabila.
Kot so se menjavali letni časi in se razcvetale cvetlice,
se je tudi ona.
Pozdravljena.
Tako, ja.
Izvoli.
Čudila se je svetu okoli sebe
in onemu, ki se skriva za grozečim zidom iz trnja.
Zvedava mala pošast.
Toda ni bila edina, ki si je želela skozenj.
Glej.
Je ona? Zlohotnica? –Ne vem.
Priženi jih k meni.
Ne, samo neumno kmečko dekle.
Ona je!
Kako si mi mogla to storiti? –Rekel si, kar potrebujem.
Ampak ne v psa. –Bil si volk, ne pes. –Isti šmorn.
Umazani so, zlobni in lovijo ptice.
Prav. Naslednjič te bom spremenila v ličinko hrošča.
Rad bom ličinka. Karkoli, samo ne smrdljiv …
Sprašujem se.
Vem, da si tam. Ne boj se.
Ne bojim se.
Potem se pa pokaži.
Potem se boš bala ti. –Ne bom se.
Vem, kdo si.
Res?
Moja vilinska botra.
Kaj? –Vilinska botra.
Vse življenje že bdiš nad mano.
Vedno vem, da si nekje v bližini.
Kako? –Tvoja senca mi sledi, odkar sem bila čisto majhna.
Kamorkoli sem šla, je bila tvoja senca z mano.
Tudi tebe se spomnim. Lepi ptič.
To je Diaval.
Pozdravljena, Zora.
Poznam te, odkar si bila malčica.
Vse je, kot sem si predstavljala.
Prelepo je! Vedno sem si želela iti …
Lahko noč, grdoba.
Rogaš se mi. Vem, kaj počneš.
Natanko vem, kaj počneš. –Gospod?
Kraljica prosi, da se ji pridružite. –Odidi.
Gospod, bolna je.
Spletične se bojijo, da ne bo dočakala jutra.
Ne vidiš, da sva zapletena v pogovor?
Ko se bo njen urok izneveril, bo prišla pome.
In tistega dne bom nared.
Prelepe so.
Urok vzamem nazaj.
Naj se ne zgodi.
Urok vzamem nazaj.
Naj se ne zgodi.
Svoj urok vzamem nazaj! Naj se ne zgodi!
Urok vzamem nazaj!
Naj se ne zgodi!
Urok bo trajal do konca dni.
Ni moči na tem svetu, ki bi ga izničila.
Imajo vsi Vilinci krila?
Velika večina. –Zakaj jih nimaš ti?
Vse druge vile letijo.
Nekdaj sem jih imela. Ukradli so mi jih.
Dovolj bodi o tem.
Kakšne barve so bila?
So bila velika?
Tako velika, da so se vlekla za mano, ko sem hodila.
In močna.
Nosila so me nad oblaki in proti vetru.
Nikoli niso omahnila.
Niti enkrat. Zaupala sem jim.
Prihaja. Prihaja.
Kje so tvoji kovači?
V postelji, Veličanstvo. –Takoj jih pokliči nazaj k delu.
Izčrpani so, gospod. Še pred svitom bodo spet na delu.
Takoj morajo začeti. –Rana ura je.
Res je.
Ja.
Rana ura je.
Potlej jih zbudi. –Gospod?
Zbudi jih! In naženi jih delat!
Časa zmanjkuje! Pojdi!
Zora?
Pridi sem.
Sedi.
Nekaj ti moram povedati. –Kaj pa?
Na tem svetu je zlo,
pred katerim te ne morem obvarovati.
Skoraj 16 let imam, botra. Sama se znam varovati.
Razumem.
A povedati ti moram še nekaj. –Skovala sem načrt.
Ko bom starejša, bom živela s tabo v Pušči.
Varovali bova druga drugo.
Ni ti treba čakati, da boš starejša.
Že zdaj lahko živiš tukaj.
Potem bom!
Spala bom na drevesu, jedla jagode in orehe
in vsi Vilinci bodo moji prijatelji.
Tu bom srečna do konca svojih dni.
Jutri bom povedala tetam.
Nasvidenje jutri. –Tako sem vznemirjena!
Tete, skoraj 16 let imam. Zaživeti moram po svoje.
Ne. Neizmerno vas imam rada,
toda čas je za slovo.
Bile ste dobre z mano, razen takrat, ko ste me nehote hranile s pajki.
Pozdravljena.
Oprosti, ker te motim,
toda na poti do gradu kralja Stefana sem se povsem izgubil.
Mi lahko pomagaš?
Oprosti. Jaz sem kriv. Preveč sem hitel …
Odpusti mi.
V tisto smer.
Grad.
Kako ti je ime? –Filip.
Pozdravljen, Filip.
Kako je ime tebi?
Zora.
Pozdravljena, Zora.
Zelo me je veselilo.
Še enkrat, oprosti, ker sem bil tako neroden tepec.
Oprostim ti. –Dobro.
Najbolje, da grem.
Zbogom.
Se boš vračal po tej poti?
Nič me ne bo ustavilo.
Potem pa kmalu nasvidenje. –Zelo kmalu.
Nasvidenje, Filip. –Zbogom, za zdaj.
Nehaj že.
No?
Fant je odgovor.
Ne, Diaval. –Je!
Poljub resnične ljubezni lahko izniči urok. –Poljub resnične ljubezni?
Še nisi doumel?
Tako sem jo uklela, ker ne obstaja.
Ti morda tako čutiš,
kaj pa Zora?
Fant je morda njeno edino upanje. Za njeno usodo gre.
Kar. Spremeni me v karkoli. V ptiča, črva.
Ni mi več mar.
Tako se veselim jutrišnjega odhoda.
Ne bomo odšle. –Jutri je Zorin 16. rojstni dan.
Stefan nam je ukazal, da jo pripeljemo dan pozneje.
Ne. Rekel je na njen rojstni dan. –Ne. Dan pozneje.
Na. –Pozneje.
Na, na. –Pozneje, pozneje.
Nehajta!
Kaj?
Kako si mogla?
O nečem moram govoriti z vami. –O čem, ljubica?
Oprostite, ker vam moram to povedati,
toda jutri bom dopolnila 16 let.
Ja!
Odšla bom od doma.
Poslušaj, gospodičnica.
Nisem preživela 16 let v tej bedni kolibi s tema trapama,
da bi ti zadnji dan vse uničila!
K očetu te bomo odpeljale takoj …
K očetu?
Rekle ste, da so moji starši mrtvi.
Najbolje, da sedeš.
Vilinska botra!
Tukaj sem.
Kdaj si mi nameravala povedati, da sem ukleta?
Je to res?
Je.
Tete pravijo, da je bila zlobna vila.
Ne spomnim se njenega imena.
Rekle so,
da je bila … –Zlohotnica.
Si to ti?
Si ti Zlohotnica?
Ne! Ne dotikaj se me.
Ti si zlo na tem svetu.
Ti!
Poišči fanta!
… v vzhodnem grajskem krilu. Pri vhodu ne bo straže.
Hočem, da vstopi. –Oprostite, ker motim, Veličanstvo.
Punčaro smo našli pred vhodom. Trdi, da je princesa.
Oče. Jaz sem, Zora.
Takšna si kot tvoja mati.
Pripeljale so te dan prezgodaj. Pa sem jim zabičal, trapam!
Zaklenite jo v sobo. Pojdi.
Pripravite može. Zlohotnica prihaja.
Kako prijetno je spet biti majhna! Poglejta moja stopala!
Obožujem svoja drobcena stopala!
Bodita zbrani! Moramo najti Zoro, sicer nam bo kralj odrobil glavo!
Zora.
Počakaj!
Princesa!
Iščem dekle. –Kajpada.
Potrebujem konja.
Princesa bo utonila v smrtni spanec.
Zora.
Hitreje, Diaval!
Zora.
Hitreje, Diaval, hitreje!
Zbodla se bo v prst z vretenom kolovrata
in utonila v smrtni spanec.
Ni je moči na tem svetu …
Smrtni spanec.
Izpolnjen je.
Umaknil je stražo. Notri čaka nate.
Če stopiva za te zidove, se ne bova vrnila živa.
Potem ne hodi. To ni tvoj boj.
"Pa najlepša hvala."
"Potrebujem te, Diaval. Ne bom zmogla brez tebe."
Slišim te.
Poglejte jo.
Poglejte, kaj ste storile.
Samo spi.
Samo spi, praviš?
Samo spi.
Samo spi za zmerom!
Kaj pa poljub? –Poljub resnične ljubezni!
Resnične ljubezni ni.
Toda to je njeno edino upanje, Veličanstvo.
Gospodarica.
Kaj bomo storile?
Samo obupati ne smemo. Dajmo, punci.
Niti ne vemo, kje začeti.
Resnična ljubezen ne raste na drevesih, veš.
Oprostite mi.
Sitno mi je priznati, vendar ne vem, kje sem.
V gradu kralja Stefana.
Sem sem bil namenjen. Ne spomnim pa se, kako sem prišel sem.
Čemu si prišel? –Oče me je poslal h kralju.
Kdo je tvoj oče? –Kralj John iz Ulsteada.
Princ!
Zora.
Pozna jo.
Zakaj spi? –Začarana je.
Mar ni lepa?
Najlepše dekle, kar sem jih videl.
Bi jo rad poljubil?
Nadvse. –Potem pa kar.
Ne zdi se mi prav. Komaj jo poznam. Videla sva se le enkrat.
Še nisi slišal za ljubezen na prvi pogled? Poljubi jo!
Daj.
Začarana, pravite?
Poljubi jo!
Nisi je poljubil, kot je treba! –Mora biti poljub resnične ljubezni!
Bila sem prepričana, da je pravi! –Kaj počnete? –Še moramo iskati.
Rekla sem ti.
Ne bom te prosila odpuščanja,
saj tega, kar sem ti storila, ni mogoče odpustiti.
Bila sem slepa
od sovraštva in maščevalnosti.
Mila Zora,
ukradla si mi poslednji košček srca.
Zdaj pa sem te za zmerom izgubila.
Prisežem, da se ti ne bo zgodilo nič hudega, dokler bom živa.
Ne bo minil dan,
da ne bi pogrešala tvojega nasmeha.
Pozdravljena, botra.
Pozdravljena, grdoba.
Ni bolj resnične ljubezni.
Tukaj je, gospod.
Se bova zdaj vrnili v Puščo?
Če si to želiš.
Nehajte! –Stran!
Ne!
V zmaja.
Beži, Zora!
Dovolj!
Kako se počutiš
kot vilinski stvor brez kril
v svetu, v katerega ne sodiš?
Ubijte jo! Ubijte jo!
Ustrelite jo!
Konec je.
Zlohotnica je zrušila zid iz trnja in si snela krono.
Povabila je Zoro, naj si ogleda Puščo nekdanjih dni,
izpred mnogih let, ko je bila Zlohotnica še otrok,
njeno srce pa radostno.
Kajti zdaj je bilo spet takšno.
To pa ni bilo vse.
Tukaj je. Pohitita, čakajo nas. –Počakajta me!
To krono poklanjamo naši mali Zori,
zaradi katere smo žrtvovale najlepša leta našega …
Pozabite.
Naši kraljestvi sta zdaj eno.
Imate svojo kraljico.
Zdaj veste, da zgodba ni povsem takšna, kot ste jo poznali.
Jaz to dobro vem,
kajti bila sem tista, ki so ji nadeli ime Trnuljčica.
Na koncu mojega kraljestva ni zedinil ne junak
ne zlobnica, kot je prerokovala legenda,
temveč nekdo, ki je bil hkrati junak in zlobnež.
Ime ji je bilo Zlohotnica.
ZLOHOTNICA
Režija
Scenarij
Prevod: RETAiL Priredil in uredil: metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija
ZLOHOTNICA