ХЕНРИ V
По пиесата на УИЛЯМ ШЕКСПИР
Адаптация КЕНЕТ БРАНА
Участват: КРИСЧЪН БЕЙЛ, КЕНЕТ БРАНА, БРАЙЪН БЛЕСД, РИЧАРД БРАЙЪРС,
РОБИ КОЛТРЕЙН, ДЖУДИ ДЕНЧ, РИЧАРД ИСТЪН,
ИЪН ХОЛМ, ДЖЕФРИ ХЪТЧИНГС, ДЕРЕК ДЖЕЙКЪБИ, ЧАРЛЗ КЕЙ,
АЛЕК МАККОУЪН, ДЖЕРАЛДИН МАККЮЪН, МАЙКЪЛ МАЛОНИ,
ПОЛ СКОФИЙЛД, ДЖОН СИЙСЪНС, РОБЪРТ СТИВЪНС, ЕМА ТОМПСЪН,
ДАНИЕЛ УЕБ, МАЙКЪЛ УИЛЯМС, ДЖИМИ ЮИЛ
Оператор КЕНЕТ МАКМИЛАН
Музика ПАТРИК ДОЙЛ
Продуцент БРУС ШЪРМАН
Режисьор КЕНЕТ БРАНА
О, ако имахме пламтяща муза,
която да ни вдигне в емпирея, на висшето изкуство;
а за сцената — държава цяла; и принцове на нея
да изпълняват бляскавите роли пред публика от истински крале!
Тогаз би имал войнственият Хари прекрасната си Марсова осанка
и подир него, като тройка псета,
Глад, Меч и Огън щяха да пълзят с молба да ги отвърже!
Но простете на недодяланите духове,
които дръзнат да ви представят на своята рендосана площадка
тъй висш предмет!
Наистина как можем да вместим в таз арена за петли полетата на Франция;
или мислимо е във дървеното "О" на тоз театър, в таз малка нула
да се поместят шлемовете само, потресли въздуха на Азенкур?
Простете!
Запълнете със свойте мисли всички наши липси
и умножете всекиго от нас на хиляди.
Така че тук да пълните една въображаема войска.
Защото мисълта ви кралете ни ще трябва да облича и тя ще им помага
пак да скачат в пространството и времето,
сгъстила дела, с години траяли, в обръщение на пясъчен часовник.
Във нейна помощ пък ще бъда аз, приемете ли хор да съм за вас
и вече встъпил в новата си роля, за слух и снизходителност Ви моля!
Милорд, ще ви открия,
че отново се готви против нас законът,
който би минал в единайстата година от времето на бившия ни крал.
А може ли да се направи нещо? - Ще трябва да помислим.
Той ще грабне всичко наше.
Какво да сторим? - Кралят ни е благ.
А и привързан към Светата църква. - На младост обещаваше не много.
Като го помним празен ветрогон,
пилеещ часовете си във буйства, облози,
пиршества и веселби, далеч от мисълта да се вглъби.
Но как да се преборим със закона, представен в Общините?
Дали кралят клони към него, или е против?
Ни тъй, ни тъй;
но ще бъде с нас, понеже му предложих парична помощ
от името на нашия Събор, за свързаните с Франция въпроси.
Кентърбърийският архиепископ не е ли тук?
Да пази Бог свещения ви трон, та дълго и достойно да го заемате.
Благодаря ви. Учени лорде, моля ви, разкрийте
от правна и от верска гледна точка,
дали и как важащият до днес във Франция Салически закон
ни съсипва в предявените от нас претенции.
И тъй, добре внимавайте, когато залагате на карта личността ни
и будите заспалия ни меч!
Внимавайте, в небето ви заклевам,
защото между две могъщи кралства войните биват яростни и дълги.
Тогава знайте — вие, господарю,
не спъва нищо вашите права над Франция,
освен законът казващ:
"В Салийската земя жени не бива да наследяват" — който те приписват
на своя стар владетел Фрамонд, като това "Салийската земя"
отъждествяват с френската държава
А техните писатели сами говорят,
че Салийската земя е във Германия, ограничена от Сала и от Елба.
Така че тоз Салически закон е създаден не за френската държава
и не от Фрамонд, чието име неоснователно се свързва с него.
Защото франките са завладели земите, за които става дума,
далеч не по негово време, а 421 години след смъртта му.
А и крал Пипин,
отнемайки престола от френския владетел Хилдерик,
се позовал на туй, че произлизал от дъщерята на Клотар, Блитхилда.
И първият Капет, който грабна короната на Карла Лотарингски,
единствен пряк и чист наследник по мъжка линия на Карл Велики.
Не можа да спи спокойно с френската корона,
додето не доказа, че безспорно чрез баба си, принцеса Изабела,
е свързан с Ерменгарда, дъщерята на Карла Лотарингски.
Така родът на Карл Велики се спои с короната на Франция.
Така че Пипин, Капет, Луи
дължат безспорно правата си над френския престол на някоя жена.
И туй важи до днешни дни за френските крале
и ако те изравят срещу вас въпросния Салически закон,
то правят го, за да не върнат туй, което отнели са от вашите предци.
Ще бъде ли законно и правдиво
да предявя претенции над него?
Ако не е, грехът да бъде мой!
Отстоете своето! Развейте смело своя кървав стяг!
Монарси и крале очакват с трепет да се надигнете,
разтърсил грива по примера на лъвския си род!
Защото никой английски крал до днеска не е имал васали и народ,
които да бъдат телом в Англия, а духом из френските полета.
Пратете ги и телом да са там, та с меч и огън да отстояват правата ви!
А ние, духовенството, за да ви помогнем в разноските,
ще ви отпуснем сума, каквато ни веднъж не сме броили
на ваш предшественик до днес!
Да влязат френските посланици!
Сега сме убедени, че по право е наша Франция и с Божа воля и ваша помощ,
благородни мишци на кралската ни сила, ще принудим
властта й да превие врат,
или ще я направим на пух и прах.
Готови ли сме за дофиновата мисъл?
Ваша Кралска Милост наскоро чрез посланик предяви над областите наши,
като за туй се позова на своя велик предшественик Едуард ІІІ.
Във отговор на туй дофинът казва, че вие сте изглежда твърде млад
и ви изпраща бъчвичка с подарък по-подходящ за вашия характер.
Тъй че моли да не отваряте напразно дума за тези области.
Туй е всичко.
Какво съдържа, чичо?
Топки за игра на тенис, господарю.
Приятно ни е, че дофинът има тъй весел нрав.
Благодарим за дара и труда ви.
Когато подберем ракети, подходящи за тез топки,
ще му предложим мач във Франция
с такъв играч, че татко му короната ще си загуби.
Нам ясно е защо ни подценяват: той знае само бурната ни младост,
не подозирайки каква поука, извлекли сме от нея.
Но нека знае, че ний кат крал ще се покажем и ще наложим свойта власт,
щом седнем в трона ваш!
И нека знай, че неговият присмех ще превърне
тез топки във ядра топовни и че вината за мъстта,
която ще литне, върху душата му ще натежи.
Това на смях ще грабне мъжете на безчислени жени,
несметни майки ще лиши на смях от синовете им, на смях ще срине замъци
така че мнозина, днеска неродени още,
ще имат да проклинат след години насмешките на своите дофини!
Вървете с мир! И му кажете още,
че даже и най-сполучливите смешки без сол остават,
щом като от тях сълзи се получават вместо смях!
Върнете ги със сигурна охрана! На добър час!
Подарък по френски!
Надявам се, че който ни го праща, ще се черви за него!
Така че не губете ценно време, което би забавило ни тройно.
Защото Франция една е мисъл във сърцата наши!
Тук нека го оставим ний на Бог.
Набирайте без бавене войски и припаси за бъдещият поход!
Английската младеж е цяла в плам, спят балните костюми в гардероба.
Защото младия и весел въздух надеждата, от връх до ръкохватка,
нанизала е с меча си корони, баронски, графски —
все за Хари и смелите със него.
Добра среща, капрал Ним! - Здравей, лейтенант Бардолф!
Е, сдобрихте ли се с Пистол?
Ако е за мен, не съм заритал.
Не става дума за хвалба,
но наложи ли се, ще падне веселба.
Ще ви поканя на закуска, за да ви сдобря,
и ще заминем като побратими за Франция.
Съгласявай се! - Ще живея, докато мога.
Той се ожени за Нел Скокли
и вярно е, че тя те изигра, защото вече бяхте вий сгодени.
Как си, ханджийко?
Негодник, "ханджия" ще ми викаш!
Кълна се, тази дума ми е гадна!
И мойта Нел веч стаи не дава. - Няма да давам, честна дума!
Защото речеш ли да настаниш 10-15 дами
които почтено се бодат по цял ден,
веднага казват: "Тя държи бардак!"
Тфу! - Тфу на тебе, куче исландско!
Мили капрале, храброст покажи и меча си прибери.
Обирай се оттука! - Пистол!
Ще те изкормя, както аз умея; и ще ти покажа някой друг афект!
Долна гад! - Чуваш ли какво говоря?
Който замахне пръв, войник да не съм, ако не му ръгна това до ръкохватката.
Таз лиха клетва моя гняв гаси!
Ханджийо Пистол, трябва да отидете при господаря ми.
Той е много зле и иска да си легне.
Уважаеми Бардолф, мушнете лице под чаршафа му вместо грейка!
Махай се, обеснико! - Честна дума, много зле е.
Кралят разби сърцето ми. Идвай си веднага, мъжо!
Ще ви сдобря ли най-сетне? Тръгваме заедно за Франция.
Дявол го взел, защо трябва да се колим помежду си?
Ще ми платиш ли осемте шилинга, дето ти ги спечелих на бас?
Роб низък тоз е, който дълг изплаща!
Кълна се, който пръв посегне, ще го оставя на място.
Ако сте от жени родени, елате веднага при сър Джон!
Така го тресе терцианата, че сърцето ти се къса!
Мили хора, идвайте!
Горкият сър Джон! Що за тежка орис го застигна!
Пращящ от здраве, с весели очи и толкоз благородни мисли.
Не се ли съсухрям?
Кожата ми виси отвсякъде като рокля на баба.
Компанията, лошата компания, тя ме погуби.
Бях добродетелен, колкото се иска от благородник:
нямах навик да кълна, освен от време на време;
комар играех само седем дена в неделята;
в бардака съм ходил най-много през петнайсет минути;
Дълговете си съм връщал три-четири пъти.
Живеех по всички правила и мерки.
Защо сте така дебел, сър Джон, че мярка не ви хваща?
Оправи си ти лицето и аз ще си оправя битието.
Ако подсладеният херес е порок, Бог да пази порочните!
Нима да си стар и весел е грях. И щом си тлъст, значи си омразен?
Не, добри ми господарю!
Прогонете Пистол, Бардолф, Ним,
но милия Джак Фалстаф, храбрия Джак Фалстаф,
чиято храброст е дваж по-ценна, защото е
и старият Джак Фалстаф, него не прогонвайте!
Прогоните ли шишкавия Джак, прокуждате сина си от цял свят.
Не, ще го направя!
Но ний заедно посрещахме всяко ранно утро.
Боже!
Какви дни видяхме с теб!
Не те познавам, старче.
Кралят си изля афекта върху него.
Чрез теб говорим истината, Ним:
сърцето му разбито е фатално!
Кралят ни си е добър, но що си е право — право,
има си своите афекти и своеобразности.
Тогава да вървим да го оплачем — нали сме здрави ний, козленца мои!
Французите обаче, разузнали за нашите военни подготовки,
от ужас разтреперани, прибягват до средствата на бледото коварство.
О, Английо, величие сгъстено, подобно на смел дух в слабо тяло,
как би се ти прославила в света,
да бяха всичките ти синове кръвно свързани със тебе.
Но виж се, французинът открива
недъга ти, изсипва куп от злато в гнездо на двойствени сърца
и трима вероломници, на име:
граф Ричард Кеймбридж, Хенри Скруп от Машъм,
Томас Грей, нортъмбърландски рицар,
продали се на злото срещу злато, с врага ни сключват договор,
по който, ако измяната удържа дума, ще умъртвят прекрасния ни крал.
И тъй, парите — в звонк, изменниците — в сговор,
крал Хенри е напуснал Лондон
и ние сме пренесли свойта сцена
направо в Саутхямптън.
Кралят прекалено вярва на тез изменници!
Ще бъдат задържани! - А как са външно мазни и покорни,
като че ли сърцата им са пълни с васалска преданост и вярност.
Не знаят, че кроежът им известен е на краля.
Но как могъл е този, който ложе делил е с краля,
тоз който бил е отрупан с толкоз почести от него,
той, той да обрече на подла смърт за чуждо злато своя суверен!
Със тоз попътен вятър вече можем да вдигнем котва.
Граф Кеймбридж и лорд Машъм, и вий, достойни рицарю, кажете:
дали със тези сили, които сме повели, ще пробием френската войска?
Ако всеки наш даде, каквото може. - Във туй сме сигурни.
Не зная владетел да е вдъхновил любов и почит като вас.
Вярно е. - Затуй сме дълбоко благодарни.
Графе Ексетър, да пуснат войникът, който вчера бе затворен
за хули срещу нашата особа!
Тъй като се кае, ний решихме да му простим.
Това е милостиво, но непредпазливо.
Така простъпката му ще роди и други по неговия пример.
Нека проявим и тоз път милост!
Вий бихте могли да я проявите, наказвайки го пак.
Голяма милост ще бъде вече, ако подир мъки дарите му живот.
Таз ваша любов към мен е тежък обвинител за тоз нещастник.
Ако към такива дребни грешки не занижим с едно око,
как да изцъкваме и двете, когато престъпления ужасни, предъвкани,
погълнати и смлени, се появят пред нас?
Да бъде пуснат на свобода престъпникът,
макар Кеймбридж, Скруп и Грей във нежната си обич и грижовност
към кралската ни личност, настояват да го накажем строго!
А сега за похода към Франция.
Кой още очаква пълномощно? - Аз, казахте да ви подсетя.
На мен. - И на мен.
Тогава това е вашето, мой графе Кеймбридж,
това е за вас, лорд Скруп, и това за вас — сър Томас Грей.
Добре го разчетете и узнайте, че знаем колко струвате.
Таз нощ, граф Уестморланд и чичо Ексетър, отплаваме.
Какво ви става? Навярно има нещо в тез писма, та тъй сте пребледнели?
Признавам си вината и чакам милосърдния ви съд!
Към който се обръщаме и ние! - Милосърдието бе още живо в нас,
но вий сами убихте го.
Да молите за него ще е срамно, защото собствените ваши мисли
обръщат се със ярост против вас като хрътки срещу господаря си.
Вижте, вий, перове и графове, тез грозни чудовища английски!
Какво за теб да кажа, лорд Скруп?
Непризнателни, жестоки, подли човешки уроде, на който дадох
ключа към най-потайните си мисли; ти, който ме знаеше издъно,
че би могъл да ме превърнеш в монети златни,
ако би насочил към свойта полза моята любов.
Възможно ли е подкуп да е хвърлил в теб
злата мисъл да ме боднеш само по кутрето?
Това е толкоз чудно, че колкото и да е очевидно,
очите ми не щат да го повярват.
Ти също бе пресят изтънко във всички качества и затова
провалът ти днес прави уязвим за подозрение и най-добрия,
най-щедро одарения човек.
Оплаквам те,
защото според мен тоз твой провал е като втори Адамов грях!
Задържам те за държавна измяна, Ричард, граф на Кеймбридж!
Задържам те за държавна измяна, Томас Грей, Нортъмбърландски рицар!
Задържам те за държавна измяна, Хенри, лорд Скруп от Машъм!
Изслушайте присъдата си!
Вий встъпили сте в заговор против краля
и от врага сте взели злато, с което сте предали нас —
монарха си на смърт, велможите му — на позорно иго,
народа му — на чуждо робство, страната — на скърби и разруха.
Нещастници, вървете към смъртта!
И Бог да ви помогне за греха,
та да я посрещнете с душевна твърдост.
Водете ги!
А ние, господа — към Франция,
войната със която и нас, и вас еднакво ще прослави.
Защото тя щастливо ще завърши, щом Бог разкри кроежа зъл.
Бодро към морето! Развейте победните ни бойни знамена!
На Англия не заслужава трона, тоз, който няма френската корона!
Моля ти се, сладки мъжо, нека те изпратя до Стейнс!
Не позволявам! Ръфа скръб сърцето ми.
Засмей се, Бардолф! Ним, не падай духом!
По-бодро!
Мъртъв е Фалстаф и наш дълг е да го оплачем горко!
Да можех да съм с него, където е сега — в небето или в ада!
Не, как ще е в ада!
Ако някой е отивал в лоното Артурово и той ще е там.
Предаде Богу дух най-праведно като детенце, току-що покръстено.
Спомина се между дванайсет и един, когато прилив срещна отлив син.
Като го видях да набира чаршафа,
да играе с цветенца и да се усмихва на пръстите си,
разбрах аз, че му е дошло времето.
Носът му се бе изтънил един такъв, като перо,
и нещо си бърбореше за зелени поляни.
"Как сме, сър Джон" — викам му.
"Няма нищо, миличък!"
А той изрече три-четири пъти: "Боже, Боже, Боже!"
Три или четири пъти.
И аз, тъй, за да го утеша, му викам да не мисли за Господа —
надявах се, че е още рано да се разстройва с такива мисли.
Тогаз той ме помоли да му завия с още нещо краката
и аз, като мушнах ръка отдолу,
усетих ги студени като камък.
Тогаз пипнах му и коленете,
и нагоре, и нагоре...
На камък всичко беше!
Бил говорел против хереса. - Да, говореше.
И против жените. - Не, против тях не е.
Да, говореше! Каза, че са въплъщение на дявола.
В плащането и той гяволуваше!
И веднъж каза, че щял да иде в пъкъла заради жените.
Нещо каза за жените, да,
то тогаз беше ритмичен и говореше за "Вавилонската блудница".
Не си ли спомняш как видя една бълха на носа на Бардолф
и каза, че била черна душа, която горяла на адски огън?
Изчерпа се горивото за тоя огън. Друго не съм получил аз от него.
Ще поемаме ли, че току-виж, кралят отплавал от Саутхямптън!
Сбогом, стопанко!
Не ми е по афекта да целувам,
но...
сбогом!
Хазайка образцова покажи се и стой си вкъщи!
Туй заветът мой е!
На добър път!
Сбогом!
След него!
Да, защото кой, комуто първи косъм украсил е брадичката
би могъл да не тръгне към Франция със тоз отбор смелчаци?
Английската войска напредва със пълна мощ към нас
и се налага да й дадем решителен отпор.
Затуй вий, дукове Бери, Бретан,
Брабант и Орлеан — за среща с нея! И вий, принце...
Могъщи татко, добре е да протегнем здравината на нашата страна,
защото даже когато липсва спречкване,
мирът не бива тъй да ни приспива,
че крепости, запаси и войници да не градим, складираме и готвим.
Затуй да проверим по-слабите места на Франция,
но нека го направим без признаци на страх,
като че ли узнали сме, че Англия се готви
за танцов маскарад.
Тя е управлявана така нехайно от един хлапак повърхностен,
суетен и променлив, че няма защо да се боим.
Мълчете, принце! Вий мамите се много в този крал.
Попитайте онез, които бяха наскоро с послание до него,
с какво величие ги е изслушал, с какви се е съветвал умове,
как скромно възразявал е и колко решително на свойто е държал;
Не е така, върховни конетабле,
но все едно: когато се обсъжда държавната отбрана,
е полезно да считаме врага за по-силен, отколкото е всъщност.
Да предполагаме, че той е силен
и сили нека стегнем да го срещнем.
Родът на този Хенри настървен е на наша кръв, от таз порода той е,
която ни е гонила, и то из нашите пътеки —
за това свидетел на срама ни е Креси.
Там паднаха толкоз наши принцове във плен
на онзи черен Уелски принц със черно име Едуард.
От тоз победен ствол филиз е Хенри и нека помним, че той е
с необикновена мощ и жребий.
За прием молят посланици на Хенри, крал английски.
Нека влязат!
Ловът е почнал! Псетата са близко!
Добри ми господарю! Направете така,
че да почувствате на каква монархия могъща сте глава!
Дори и гордостта по-малък грях е от самопринизяването, татко!
От брата ни, английския владетел? - От него, с този поздрав:
той приканва Ваше Величество да снемете от себе си в Боже име
онуй обсебено върховенство, което по воля на небето
и на всички природни и наследствени закони принадлежи на него и на тези,
които наследят го. Тоест френската корона.
Моли това да уточните и след като се убедите,
че той потомък е Едуарда Трети, най-славния от славните предци,
да му върнете и кралство, и корона,
припадащи му по закона.
В противен случай?
Кървава принуда!
Защото той за своята корона дори в сърцата ви ще бръкне.
Затуй пристига, на Зевс подобен, с гръм и земетръс,
ако не му я давате, насила от вас да си я вземе.
С тез думи посланието завършвам,
освен ако присъства тук дофинът,
комуто нося и отделен поздрав.
А неговия поздрав до дофина ще чуем ний.
Какво ни праща той? - Насмешка, незачитане,
обида, предизвикателство
и всичко друго, което би прилягало да бъде изпратено до вас от изпращач
със неговата мощ. Туй каза моя крал.
Кажете му, че даже ако той мек отговор получи от баща ми,
това е в разрез с мойта воля, защото сън не хваща ме за схватка.
Затова със намек за младост, и за суета, му пратих тези топки.
Вярвайте, че — също както ние неговите поданици — и вие
с почуда ще откриете у него различие между онуй,
което на младост обещаваше, и туй което дава днес.
Утре вие ще знаете до дъно мисълта ни!
С бързината на мисъл крилата, сега сме веч на друга сцена.
Ум напрягайте и вижте как Арфльор е стегнат в нашата обсада
и как топовете към него насочили са гибелни гърла.
И вижте, че от Париж посланикът се връща
и казва, че френският владетел на Хари дава Катерина — свойта дъщеря
със зестра шепа графства. Той не приема и към адския фитил
поднася пръта с пламък и всичко рухва в прах!
Към пробива отново, храбри мои!
Ако ли не, то да го затулим с английски трупове!
В мир ценят се кротостта и скромните черти.
Но днес, когато вихърът на боя в ушите ви бучи, бъдете тигри.
В кръвта си влейте плам, под гняв прикрийте кротостта си
и на очите си придайте плам подобно на бронзови топове;
а над тях вежди надвесете, тъй както канарата край брега
навежда се над своята основа, разядена от бясното море;
стиснете зъби, разширете ноздри, задръжте дъх и напрегнете мощ!
Напред, в атака, знатни англичани!
Честта на майките си опазете и името на предците защитете!
И вий, волни селяни във Англия отрасли, покажете родната закалка.
До един достойни сте за нея.
Един тъй долен няма, та да не гори на благородника с плама.
Като ловджийски кучета на ремък! На лов!
Да вика всеки, щом меча си върху врага стовари:
"За Хари, Англия и свети Георги!"
За Хари, Англия и свети Георги!
Към пробива, кучета!
Напред, негодници!
Капитан Флуелен, незабавно при мините.
Дук Глостър иска да ви говори.
Вие кажете на дука, че е зле да влиза при мините.
Защото подкопа, както виштате, не ще устиска.
Не дойде ли опратно разпорешдане, там всичко ще изпухне!
Дук Глостър, комуто е поверена обсадата, е съветван от ирландец.
Не се ли казва Макморис? - Мисля, че да.
Той е най-голямото магаре на света.
От истинско военно изкуство той разпира колкото сляпо кученце.
Ето го иде със шотландския капитан Джейми.
Джейми е смел плагоротник, в това съм уверен.
Добар дан, капитан Флуелен!
Топър тен, капитан Джеймз! - Какво, капитан Макморис?
Изоставихте ли мините? - Кълна се в Хришта всишко шпъркан!
Работата е прекъшнат и швирен е отбой.
Капитан Макморис, нека поговорим по някои въпроси,
засягащи или касаещи военното изкуство!
Отчасти за да затоволя моето любопитство и отчасти
за опогатяване на моя ум, касателно военните дела. Това мисля.
Не е време за рашковори, кълна в Хришта!
Градът е обшаден и тръба вика на пробив,
а ние рашковаряме и беждействаме, кълна се в Хришта!
Преди сан да затвори тез очи,
аз ще сварша добра работа или ще лагна мартав.
Капитан Макморис, аз смятам, че, с ваше позволение,
малко са тез от вашата народност... - Какви от моята народношт?
Негодници, разбойници, мершавци?
Ако вие опръщате моите думи,
аз мога да помисля, капитан Макморис,
че вие не се тържите към мен с люпезността, която ми тължите.
Защото аз съм, виштате ли, не по-малко топър от вас.
Не вярвам да ште допар като мен.
Кълна се в Хришта, аз ще отрежа на вас глава!
Какво решава кралският наместник?
Със вас говорим за последен път, затуй отдайте се на милостта ни
или, самоубийци горделиви, пробуждате най-лошото във нас;
Знайте, да не съм войник, ако започнал пак да ви обстрелвам,
оставя ви, преди да съм превърнал Арфльор в димящо пепелище!
Арфльорски жители, мислете за своя град и своите семейства,
дорде бойците си удържам още
и благият зефир на младостта
отпъжда заразителния облак
на жаждата за кръв и за грабеж!
Ако ли не, ще видите след малко
войникът кървав да мърси костите
на вашите пищящи дъщери;
със хохот сграбчил сребърните власи
на вашите бащи, да раздробява главите им о плочите;
на пики дечицата ви да набучва
пред погледа на лудите им майки,
които ще раздират с вой небето.
Какво избрахте: спасение чрез отказ от борба
или отпор и гибелна съдба?
Очаквахме подкрепа от дофина,
но той ни писа, че е слаб все още да скъса вашия обсаден меч.
Затуй града и своите съдби предаваме на тебе, господарю.
С нас и близките ни разполагай,
защото сме безсилни да се браним!
Веднага влезте във Арфльор и укрепете го срещу врага ни.
Бъдете мек със гражданите там.
А ний, понеже зимата е близка
и във войските ни върлува болест, със тях ще се оттеглим към Кале.
Таз нощ сме гости ваши,
но на път ще бъдем утре, сипне ли денят.
Алис.
Алис, ти си била във Англия и говориш добре езика.
Малко, мадам.
Моля те, помогни ми да го науча.
Как се казва "ръка" на английски?
Ръка? "Де Хенд".
Де Хенд.
А пръсти? - Пръсти?
Ma foi, забравила съм, но сега ще си спомня.
Мисля, че се казваше: "де фингрз".
Ръка — де хенд; пръсти — де фингрз.
Мисля, че съм добра ученичка. Вече научих две английски думи.
А как се казва "нокти"? - Нокти?
"Нокти" се казва: "де нейлз".
Де нейлз. Чуй сега, дали ги казвам добре:
де хенд, де фингрз, де нейлз.
Отличен английски!
А как се казва "лакът"?
- "Де елбоу".
Де елбоу.
Сега ще ти повторя всички думи, които съм научила дотук.
Мисля, че ще ви бъде трудно.
Ще видиш! Ето, слушай: де хенд, де фингрз,
де нейлз, де белбоу. - Де елбоу.
О, Господи! Сбърках. Де елбоу.
А как се казва "врат"? - "Де нек", мадам.
Де нек. А "брадичка"? - "Де чин".
Де чин.
Значи, повтарям: брадичка — чин; врат — нек.
Произнасяте думите, сякаш сте родена англичанка.
Все пак не е ли добре?
А не сте ли забравили вече наученото?
Не. И веднага ще ти го кажа:
де хенд, де пингрз...
Де майлс. - Де нейлз, мадам.
"Де нейлз, мадам." Де арма, де болбо.
С ваше разрешение: де елбоу.
Така го казах! Де елбоу, де мек, де шин.
А как е "праскова"?
"Де пийч", мадам.
Де пийч?
Господи Боже!
Таз дума е безсрамна и греховна и дамите не я използват!
Де пийч! Ужасно! Как ще кажа: "Поставете прасковите"?
"Пут де пийчиз"? Пут, пийч...
Невъзможно, стига ни толкоз! Да вървим на обед!
Де ханд, де фингрз,
де нейлз, де арм, де...
Безспорно е, че е преминал Сома.
И с бой не го ли срещнем, във Франция да не живеем.
Нормански копилета!
Отде у тях тоз дух? Не е ли климатът им сив, мъглив?
Зарад честа на нашата земя... - Зарад вярата и честта
френските ни дами говорят, че духът ни бил отслабнал
и че плътта си щели да отдават на англичаните,
за да подсилят страната ни със мелези от тях!
Къде е глашатаят ни Монжуа?
Пратете го тоз час да предизвика с обиден тон английския им крал!
В бой, принцове! Напред, със дух по-остър от мечовете ви!
Срещу врага!
Възпрете този Хари, който вее над нашите полета стяг,
обагрен във боя при Арфльор!
Връз него връхлетете, храбри мои, мощ имате за туй — и тук, в Руан,
докарайте го във кола с решетка!
Това ще ви подхожда,
но за жалост войската му е малка,
изтощена, отслабена от болести и глад,
и той, като ни види, убеден съм,
така ще се изплаши, че от него откуп ще получим вместо слава!
И затова пратете, конетабле, по-бързо Монжуа!
Вие, принц дофине, оставате със краля си в Руан.
Господарю! Моля ви се, нека... - Търпение, оставате при нас.
А вие, конетабле, с тях вървете
и скоро вест победна ни пратете!
Ела.
Капитан Флуелен?
От моста ли идете? Как е дук Екстър? Здрави и читав?
Слава на Пога, той не е ранен
и тържи моста извънрено храбро, по всички правила на науката.
Услуга ще ти искам, капитане.
Дук Екстър към теб е разположен.
Заслужил съм известна плагосклонност.
Бардолф, един боец, прочут със твърдост и огнен дух,
по воля на съдбата и колелото лихо на Фортуна...
С ваше разрешение, Пистол, Фортуна е чутесен симпол!
Тя е враг на Бардолф и зла към него.
От черква той един потир отмъкна и го грози въже със долна смърт.
Затуй върви — теб дукът ще послуша.
Върви, спаси го — тебе възмездя ще!
Пистол, разпирам отчасти вашта мисъл.
Тогаз възрадвай се!
Тя не е нещо за възрадване.
Защото таже да ми беше прат, аз пак пих искал смърт за него.
Тисциплината прети всичко!
Пукни тогаз, в ада се пръждосай и палец между пръстите за теб!
Какво, Флуелен? От моста ли идеш?
С разрешение на Ваше Величество, дук Екстър го защити плестящо!
Колко души загубихте, Флуелен?
Дукът не е загупил нито един,
без да смятаме онзи, който ще го песят за ограбване на черква.
Някой си Пардолф, ако Ваше Величество е чувал.
Лицето му е цяло в пъпки и петна, устата му — издута то носа.
А той е като въглен — пламти във синьо-червено,
но сега увиснал е и огънят угаснал е у него.
Стани!
Дали като крал крадец ще качваш на въжето?
Не желая,
но ще го направя.
Всички престъпници като него трябва да се бесят.
Ще издам строга заповед
нищо да не бъде изземано насила от селата;
за всичко да се плаща;
Ни един французин да не бъде хулен и руган.
Когато Благост и Жестокост едно кралство оспорват,
по-любезният е победител.
Моят крал послание ви праща,
че не сме били умрели, а само от дрямка покосени.
Че леко би било при Арфльор урок да ви дадем.
Сега е наш ред да говорим:
английският крал ще се кае за своето безразсъдство.
Нека да помисли той за откуп, съразмерен с претъпените щети;
и който ще прегърне с тежестта си нищожеството му.
Предизвикателство сега му се изпраща,
че вече има присъда за неговите сподвижници.
Туй каза моят крал и туй ви казвам аз.
Какво е името ти? - Монжуа.
Добре си вършиш работата.
Върни се и кажи на своя крал, че засега не диря бой
и искам да стигне безпрепятствено до Кале.
Върви и му кажи, че аз съм тук.
Мой откуп е това безсилно тяло, защита моя — тази шепа хора,
но с Божа помощ врага си ще посрещнем,
дори ако до френския ви крал и друг застане, силен като него.
Върви си в мир, Монжуа!
И тъй, накратко:
каквито сме, сражение не търсим,
но и да бягаме не ще се случи.
Това предай!
Ще бъде съобщено. Благодаря на Ваша Кралска милост.
Дано не ни нападнат незабавно! - От Бога туй зависи, не от тях.
Здрачава се — поемайте към моста.
Ще пренощуваме отвъд реката,
а утре —
за поход да свири тръбата!
Сега си представете час,
в който таз съдина на всемира е пълна само с тъмнина и шепот.
Към всеки лагер ситото на мрака
пропуска приглушеното звучене
на неприятеля и часовите от двете армии
почти си чуват прошепнатите в тъмното пароли.
Припламват в мрака огън срещу огън и в пламъка им
всякоя страна отгатва вражата неясна сянка.
Конете се усещат един друг и гордо цвилене току прорязва ухото на нощта;
от тук и там оръжейници занитват доспехите на свойте господари
и звънките им чукове напомнят за ужаса на утрешния ден.
А гордите със боя си французи, самонадеяни и остроумни,
на зарове залагат във аванс британците
които ще пленят и укори отправят към нощта,
че бавно си отивала, същинска саката, грозна вещица!
От моите доспехи по-хубави няма! Защо утрото се бави?
Доспехите ви са прекрасни, но моля, оценете вий и моя кон.
Той най-добрият е в Европа!
Няма ли да се съмне?
Вие, конетабле, и вие, Орлеан, нима спорите за доспехи и коне?
С вашите доспехи и кон не може да се похвали никой принц.
Коня си не бих сменил за нищо само за Пегас крилат.
Щом го яхна, политам кат сокол!
Цял е от въздух и от огън, а тежките елементи — земя и вода,
се проявяват в него само когато застава мирен, за да го яхна.
Господарю, вашият кон е самото съвършенство!
Кажете, драги конетабле, бронята, която аз видях —
със звезди ли беше? - Да, Монжуа.
Някои ще изпопадат утре. - Но на небето ще останат още.
Няма ли да съмне вече?
Утре пътят ми ще е постлан с лица на англичани.
Не бих говорил тъй, за да не би
ние да си постелем зле и да останем без лице.
Отивам да се въоръжа.
Не може да дочака утрото. Ядат му се англичани.
Ще изяде толкоз, колкото убие.
А досега не го е правил. - Така ще е и утре!
Но кога ще съмне?
Горкият Хари Английски!
Едва ли очаква зората като нас.
Ако имаха ум тези англичани, вече щяха да са побягнали.
Английският остров ражда много храброст.
Време е да се въоръжаваме. Тръгваме ли?
Сега е два.
Към десет, според мен, ще има всеки сто от тях във плен!
А обречените бедни англичани,
загледани в безсънните огньове, си мислят,
примирени като жертви, за идващия страшен ден.
С лица изпити и дрехи продрани приличат те на призраци, събрани.
В студената прегръдка на луната страх студен сковал е пак душата
О, който си представи как царственият вожд на тая паплач
сега, погледнал постовете, лично минава от палатка на палатка,
ще викне: "Да живее кралят!",
защото той войската си обхожда
до края тъй и всекиго приветства с усмивка скромна
и нарича всички "приятелю", "побратиме", "земляко".
Като слънце всички той огрява
с лъчезарния си поглед и стопява ледовете на страха.
Така че всеки да добива
през тая нощ по нещичко от Хари.
Добър ти ден, сър Томас Ърпингам!
За таз посребрена глава възглавката е калта.
За мен добра е, щом аз мога да кажа:
"Почивам като крал!"
Сър Томас, заеми ми своя плащ!
Вий, братя мои, поздравете всички по знатни рицари
и им кажете, че ги очаквам в своята палатка.
Ще бъде, господарю.
Желаете ли да ви придружа? - Не, верни мой.
Със себе си да побеседвам трябва и друго общество не ми е нужно.
Да ти помага Бог, наш светли Хари!
Благодаря ти, старче.
Ободри ме.
Кой е?
Приятел.
Пред мен разкрий се!
Офицер ли си или войник презрян и долнопробен?
Благородник съм на доброволна служба.
Зад себе си влечеш ли остра пика? - Да. А вие какъв сте?
По знатност не по-низш от император.
Тогава сте по-високо от краля.
Сладур е той, сърце от чисто злато!
Момче на място, славен малчуган!
Добър по род, а по юмрук — отличен.
Ботуша калний негов аз целувам, защото го обичам тоз хлапак.
Ти как се казваш?
Хари Le Roy. - Лерой?
Корнуелско име ми изглежда! - Не, уелсец съм.
Познаваш ли Флуелен? - Да.
Кажи му, че накълцам ще му праза връз тиквата навръх Давидовден!
Току-виж той накълца го по вашата глава!
Приятел си му, значи? - Да, и роднина.
Тогава на ти палец по испански! - Благодаря. Да ви помага Бог!
Наричам се Пистол! - Подхожда на избухливия ви нрав.
Капитан Флуелен!
В името Христово, тихо!
Ако си татете труд да изучите войните на Помпея Велики,
ще се убедите, че не е имало пърпорене и търторене.
Защо? И противникът шуми — цяла нощ го слушаме.
Ако врагът е магаре и глупак и празноглав пъпривец,
трябва ли и ний да сме такива? Отговорете от сърце!
Ще говоря тихо. - Аз моля ви и заклинам за това.
Братко Бейтс, погледни натам! Май се съмва, а?
То съмва, но ние няма какво да се радваме толкоз на деня.
Началото му виждаме, но края му я видим, я не.
Кой е там? - Свой.
От коя част? - На сър Томас Ърпингам.
Добър стан началник и любезен благородник.
Какво мисли той за положението ни?
Че сме като корабокрушенци,
изхвърлени на плитчина в очакване на приливна вълна.
И не е казал тази своя мисъл на краля?
Не, пък и не бива да я казва. Защото кралят е човек като мен.
Теменужката дъхти еднакво и за двама ни.
Ако ги няма тези почести, голотата му ще е като на всички.
И когато също като нас, причини вижда той за страх,
страхът му същий мирис ще докара.
Нека да показва външно смелост, но колкото и да е ледена нощта,
той би желал за себе си и всички нас студените води на Темза,
само и само да сме далеч оттук!
Смятам, че той не би искал да е никъде другаде, освен тук.
Тогава да си бе стоял самичък!
Аз не бих умрял никъде така доволен, както в сражение за своя крал,
защото делото му е правдиво и исканията са честни!
Туй е отвъд онова, що знаем.
И отвъд онова, което трябва да обсъждаме.
Стига ни да знаем, че сме кралски поданици.
Ако делото на краля е неправо, дългът отърва ни от всяка вина.
Но ако не е тъй, самият той ще плаща тежка сметка,
когато изпосечените в боя, крака, ръце, глави се сраснат
и закрещят, че са умрели там и там, едни кълнейки,
други викайки лекар,
трети — оплаквайки жени немотни,
дългове — неизплатени
и дечицата си — неотгледани.
Има истина една!
Малцина в бой подготвени умират,
защото там те само кръв съзират.
И ако не мрат като християни,
вината тежка е на краля.
Значи, ако син, по работа изпратен от баща си,
загине грешен във морето,
според вас вината за неговите пороци трябва да падне върху бащата?
Това не е така! Кралят не е виновен за смъртта на всеки отделен войник
както и бащата за сина не може да поеме вината.
Защото услугата, искана от тях не е целяла смърт или пък грях.
Освен това никой крал, колкото и неопетнено да е делото му,
не може да го отстои на бойното поле само с безгрешни войници.
Дългът на войника принадлежи на краля му,
но душата му си е негова собствена.
Така си е.
Който умира грешен, греха на глава си да носи.
Кралят за това не отговаря.
Аз не ща това, но пак ще се бия с лека душа.
С ушите чух си, че не иска откуп да се плаща.
Да, казал го е, за да ни накара да се бием по-добре.
Но ний ще мрем, а него ще откупят!
Ако доживея и това, кръст слагам на кралските слова!
Много ще го уплашиш!
Кръст щял да слага! Глупости седнал да говори!
Малко ти е остър езикът! Да беше друго време, бих кипнал.
Да се срещнем след боя, ако си още жив!
Я да се помирите! Сега французи са ни до главите!
Всичко върху плещите на краля!
Техните живот, души, деца, вдовици, дългове, пороци —
нима за краля са уроци?
О, тежка длъжност, близначка на Властта,
а пък подвластна на думата на кой да е глупак.
Колко много спокойни радости не знае кралят, достъпни всекиму
а пък какво, което друг няма, има той
освен едно Великолепие и толкоз?
А пък какво си ти, Великолепие, което правиш от краля идол.
Нима той не получава вместо сладка почит, ласкателства?
О, заболей, кралю, да видим как Великолепието ще лекува недъга ти!
С поклони ще те вдигне ли на крак? Ще ти даде ли здраве на бедняк?
Не, блян надменен,
който си играеш така лукаво, с кралския покой!
Аз крал съм, който знаете и помни:
Ни скиптърът, ни мирото,
ни мечът, ни жезълът,
на златната корона, на бисернотъканната порфира,
ни списъкът на званията гръмки,
ни тронът ти, ни пяната от слава, която блъска гордия ни бряг,
ни другите ти пищни атрибути, Великолепие, ще съумеят,
положени в леглото на монарха, да му дадат съня дълбок на оня
ратай нещастен,
който вечер ляга с корем натъпкан и опразнен ум
и в миг заспива, капнал от умора.
Нощта не вижда той, не знае как изглежда тази дъщеря на ада,
защото от зора до мрак поти се като коняр пред погледа на Феб,
а нощем спи в полята Елисейски до дрезгаво, когато пак се буди,
за да помогне на Хипериона да стегне своя впряг.
Тъй в труд полезен живее той година след година до гроба си.
Така че, щом изключим Великолепието,
тоз нещастник, редуващ трудни дни със сънни нощи,
е по-щастливо той живял от своя тъжен крал.
Достойни господарю, във тревога от вашата отлъчка
всички знатни ви търсят где ли не!
Мой храбри старче, в моята палатка събери ги!
Ще ви очаквам там.
О, Боже, дай стоманени сърца на мойте хора.
Не пускай малодушните и забрани да смятат,
та броят на вразите ни безстрашието да не срази!
За днеска, Боже, за днеска забрави греха,
със който баща ми се домогна до престола!
В нов гроб Ричард е сега
и сълзите над неговото тяло са повече от кръвта, която то е дало.
Издържам петстотин бедняка, които дважди в ден ръце изпити
издигат към небето, за да просят прощение за неговата смърт.
И вдигнах два параклиса, в които монаси редят за Ричарда молитви.
И още ще направя,
защото знам: и то ще бъде малко,
щом с горко разкаяние след него за прошка пак ще моля!
Господарю! - Гласът на моя брат!...
Знам защо си пратен:
приятелите, идващият ден
и всичко друго
ще лежи
на мен!
Чуйте как от нетърпение конете цвилят!
Яхнете ги и нека бликне кръв
от техните хълбоци във очите на англичаните.
Хвърлете само взор към тази паплач, опърпана и гладна
и видът ви духа й ще изсмуче и остави на нейно място шлюпки от бойци.
Без напъни победата е наша.
Защо тъй се бавим?
Те търсят гроб за свойте кости и гледката ни загрозяват.
Прочели са молитвите си, явно, и чакат крайния си час.
Едно ни тук остава:
сигнала "По седлата!" затръбете, качете се, блестящи, на конете
и Англия, щом зърне ви, тозчас ще викне: "Мир!", треперейки пред нас!
Къде е кралят? - Оглежда лично строя на врага.
Те имат 60 000 бойци.
Петима на един и всички свежи.
Какъв превес!
Да имахме сега тук
10 000 от тези, които в Англия седят си вкъщи със скръстени ръце!
Кой иска туй? Вий, Уестморланд?
Не, драги братовчеде!
Ако е рекъл Господ да загинем, за нашата страна ще бъдем доста
и колкото сме днес, ако е рекъл да оцелеем —
колкото по-малко по-много чест.
Не си давам от честта частичка, дори за помощта войнишка!
Наместо туй оповести, че който бои се да участва в тази битка,
щом само заяви го, ще получи свободен пропуск и пари за път.
Не искам да умра до някой, който не би умрял със своя крал!
Денят е днеска Криспиновден
и който подир него жив се върне,
на пръсти ще се вдига, ще израства, щом навсякъде се чуе това име;
и всяка есен до дълбока старост съседи той ще сбира на гощавка
и ще извика: "Утре, драги мои, е Криспиновден!"
и след това, ръкав засукал, белег ще показва
със горди думи: "От тогаз ми е!"
Забравят старите, но той ще помни с подробности и някоя прибавка,
за свойте подвизи на тоя ден!
И имена отдавнашни — крал Хари Бедфорд, Ексетър,
Уорик, Талбът, Солзбъри и Глостър ще възкръсват сред пенестите чаши.
И таз повест на своя син той често ще разказва
и докато свят светува, никой не ще си спомня Криспиновден,
без ние да изникнем в паметта му.
Ний,
дружинка смели,
шепа братя,
защото който кръв пролее с мен ще бъде брат мой кръвен;
Дори да бъде най-презрян по род, тоз ден ще го издигне в обществото,
а благородните, които днеска спят в пух,
ще се проклинат, задето са били далеч от тук,
и няма да се считат за мъже,
когато с тях говори някой, който е бил със нас на Криспиновден!
Гответе се, велики господарю!
Французите са вече построени и всеки миг ще тръгнат срещу нас!
Готови сме, духът ни щом готов е!
Да гине, който днес е малодушен! - А помощи от Англия не щеш ли?
Бог със вас, господарю!
Бих желал двама с вас, без чужда помощ,
докрай да водим тоз царствен бой! - По своите места!
И Бог със вас!
Пак при теб съм да узная искаш ли да встъпиш в преговори по своя откуп,
преди да бъдеш бит и разгромен?
Кой те праща? - Великият френски конетабъл!
Ще те помоля да му предадеш повторно моя отговор.
Да ме довърши първо и тогава костите ми да продава.
О, Боже, шегува ли се с нас?
Достойно аз ще ти говоря.
И го предай на своя конетабъл, че ний за делник сме бойци,
а не за празник: изцапани са ярките ни дрехи,
но сърцата ни са стегнати добре!
Недей хаби труда си, глашатаю, да идваш пак за моя откуп:
от мен не ще получите вий друго, освен туй тяло!
А то, кълна се, ако го имате, ще е такова,
че няма да ви ползва кой знае колко!
Така кажи на своя конетабъл! - Ще бъде казано.
Кралю, прости! И знам, че веч не искаш глашатай!
На колене, те моля, господарю, да ми дадеш да водя авангарда!
Води го, храбри Йорк!
Войници, удряй крак!
Решавай боя, Господи всеблаг!
Сега на бойното поле да преместим свойта сцена
и с няколко размахани комично ръждиви мечове — о, тъжна гледка!
Да оскверним тържественото име на Азенкур.
За стрелба!
Готови!
Огън!
Но строят е разкъсан!
О, вечен срам!
Срам, вечен срам! Срам и нищо друго!
Да паднем с чест! Последен опит!
Живите ни пак ги надвишават, но в ред трябва да се вкарат!
По дяволите реда!
Напред във боя! Да сложим точка на живот и срам!
Добре се бихме, доблестни земляци,
ала не е свършило, врагът държи полето още!
Да изпият момчетата и опоза!
Напълно против военните правила.
Това е най-грозното злодейство, което, човек може да представи!
Не е ли така? Кажи и ти!
Така е, няма ни едно момче.
Откакто съм във Франция за пръв път съм истински ядосан!
Пристига глашатаят им, кралю!
Отново ли си тука, глашатаю? За откуп ли пак идеш?
Не, за милост. Дошъл съм тук, велики господарю,
с молба да разрешиш да преброим и погребем убитите в боя,
разделно благородни от селяци,
защото много принцове — уви! — са плувнали в наемническа кръв.
Да се погрижим за своите убити, позволи ни ти, кралю!
Правдиво ако трябва да говоря, не знам дали е наш денят.
Денят е ваш.
Не нам, а Богу славата за него!
А кой е оня замък?
Азенкур.
Тогава името на тази битка ще бъде: "Битката при Азенкур"!
Спечелена на Криспиновден!
С разрешение на Ваше Величество, аз съм чел в хрониките,
че вашият прославен прадядо Етуатрт Уелски, Черният Принц,
са водили тук във Франция, плестяща питка.
Така е, Флуелен! - Ваше Величество казва истината.
Ако Ваше Величество си спомни,
уелсците са се отличили много в една гратина с праз и украсили
мънмътските си шапки с него, които, — както знаете —
до днес, виштате ли, е техен знак.
Ваше Величество също, вярвам, не смята за унижение
да накичи на Тавитовтен шапката си с праз.
За мен това е чест, защото знаеш, добри земляко, уелсец съм и аз!
Всички воти на Уай не могат да измият уелската ви кръв.
Да ви я плагослови Господ и да пъде неговата милост!
Благодаря ти, Флуелен! - Кълна се, аз съм ваш земляк,
каквото щат да си говорят. Ще го призная пред целий свят!
Няма за какво, слава Погу, да ме е срам от Ваше Величество,
докато Ваше Величество е честен човек!
Да ме пази Господ все такъв!
Нима Фортуна курва е към мен?
Узнах, че в болницата Дол Нел умряла е от френската си болест.
Старостта с тояги прогонва честта от моята снага.
Тогаз, щом тъй е,
ще стана сводник, а и ми върви да крадна чуждите пари.
Така и в Англия ще се завърна и хляба с кражба ще печеля.
Е, колко са убитите? Да чуем!
Това са тука техните, кралю.
В списъка посочват ни ги кръгло:
убити десет хиляди французи, между които
принцове и други с гербове — сто двадесет и шест.
По-дребни рицари или ескуайъри —
осем хиляди и четиристотин,
петстотин от които едва вчера въведени във рицарство.
Това се казва високо общество за оня свят!
Сега да видим нашите убити!
Дук Едуард Йорк,
граф Съфък,
сър Ричард Кетли,
Дейви Гам...
Никой друг по-виден;
войници само — двадесет и пет.
Невероятно чудо!
Към селото във шествие да тръгнем.
И нека смърт застигне всеки
що се хвали и краде от Бога туй, което е!
С разрешение, Ваше Величество, да казваме ли проя на упитите?
Да, може, капитане, с уговорка,
че Бог се е сражавал...
вместо нас.
Така е. С ръка на сърце, той ни оказа топра помощ.
Във селото ще му благодарим със "Non nobis" и "Te Deum".
И мъртвите предали на пръстта, ще тръгнем към Кале, а след това
към Англия, в която бойци не са се връщали оттука,
възрадвани от по-добра сполука!
Дано Мирът събранието ни да владее!
Желая радост вам, царствени наш братко,
вам, наша братовчедко Катерина!
Привети на Бургундския ни дук, израстък на великото семейство,
приело ни на тази кралска среща!
И вам, принцове и френски графове!
Бъдете здрави!
Щастливи сме, че виждаме лика ви, английски братко наш;
добре дошли!
Както и вий перове и други знатни!
Еднакъв поздрав — знак за равна обич — към двамата ви,
владетели могъщи на Франция и Англия!
Щом успял съм да ви срещна мирно,
лице в лице, очи в очи,
то нека ми бъде разрешено да запитам:
защо днес голият, измъчен, беден Мир
да не се яви в прекрасен лик във Франция, градина на света?
Уви, от много време той от нея изгнаник е
и нейните богатства загниват от обилие.
И както е с лозята, с целините, с плетеницата, с ливадите,
които греховни от Адама, подивяват,
така и ний забравили сме вече — а нашите деца
не са ги още получили от нямане на време —
онези знания, които биха подхождали на нашата страна,
и свикваме — като войници диви,
които мислят само за убийства —
да ругаем, да търсим кръв
и всичко с неестествен дъх.
Мойта реч ви пита най-смирено: поради що добрият Мир
не може злините да прогони
и нас всички да одари с предишните си благини?
Ако желаете тоз мир,
чиято липса е довела до недъзите, описани от вас,
купете го със пълно признание за нашите права.
Прегледах точките ви твърде бегло.
Ще ви помоля, драги братовчеде, съветници и вий да подберете,
с които по-подробно да го видим.
След което веднага отговор ще ви дадем, решителен и прям.
Приемам, братко.
Но оставете дъщеря си Катерина
тук със нас.
За нас тя е най-първото от всички условия
и има челно място сред точките на нашето писмо.
Оставям я.
Красива Катерино,
бъдете тъй добра и научете един войник на думите, с които
могла би любовта му да достигне през дамски слух любимото сърце!
Ваше Величество ще смее мен. Аз не мога говори ваш английски.
Красива Катерино, ако обикнете ме здраво, със своето френско сърчице,
щастлив ще чуя признание, понаучено от лошия английски.
Харесвам ли ти, Кет?
Аз не разбира какво вие казва за l'etiquette.
Казвам, че вий сте ангел, Кет, и че ангелите са като вас.
Какво каза тя, красавице? Езиците на мъжете са пълни с лъжи?
Да. Че езика на мъже пълен с лъжи —
така говори принцесата.
Твоето разбиране е като моя флирт.
Най-изтънчената ми любовна дума е "обичам те",
но поискаш ли излияния нататък, речникът ми ще е твърде кратък.
Отговори ми и ако е "да", дланта подай за сделка сключена!
Аз не разбира добре.
Ако искаш да пиша стихове или да танцувам, дотук съм аз!
Ако дамите се пленяваха от скок върху седло с доспехи,
щях да коля като месар и на седлото да съм като маймуна.
Но за овчи поглед аз не съм роден.
Не се задъхвам в речи, нито пък ме бива в любовни обети.
Ако би обикнала мъж като мен, и не го радва в огледалото лика,
дари го ти със твойта красота!
Ако ме искаш тъй, вземи ме! Ако ли не,
по теб от мъка няма да умра,
макар да те обичам!
Ако ме искаш, взимай ме!
Вземеш ли мен, вземаш ти войник, а с него и крал велик!
Какво ще кажеш на моята любов!
Отговори й, мила, и отговори й мило, моля те!
Възможно ли е аз да трябва обича неприятел на Франция?
Не, Кет.
Не е възможно ти да трябва да обичаш неприятел на Франция.
Но в мен обикваш приятелят на Франция,
защото аз обичам я тъй силно, че едно селце не мога да прежаля.
Искам я аз цяла!
А щом Франция е моя, а аз — твой, тя пак е твоя, а ти — моя.
Аз не разбира това. - Не разбираш?
Тогава ще ти го кажа на френска реч, която ще слепи езика ми
като невеста млада за жениха си. Тъй че с мъка ще отлепвам...
А после как ще бъде?
Да завладея Франция е по-лесно от втора реч на тоз език.
На тоз език не обич, а присмех ще получа!
Не, това не е вярно!
Но кажи ми, Кет, дали поне толкоз английски разбираш:
можеш ли да ме обикнеш?
Не мога да каже.
А някой от близките ти ще може ли да го рече?
На правилен английски, кълна се, Кет, че те обичам!
Не смея да се закълна за теб, но надежда ласкае сърцето,
че съм ти мил, макар и грозен във лицето.
Туй бащино честолюбие! Когато ме е зачевал, за войни е мислел той.
Затуй е таз сурова външност и тоз железен лик,
та дамите побягват в час, щом флирт започна аз.
Но повярвай, с възрастта ще се поправям.
Утеха е, че старостта не ще усили таз грозота.
Ако ме вземеш сега, вземаш ме в най-лошото ми състояние,
нататък ще ставам все по-добър и по-добър.
Затова казвай, красива Катерино, искаш ли ме ти?
Чакам твоя отговор като нечувана музика,
за твоята мелодия съм жаден!
И тъй, изпей ми го, кажи — за съпруг искаш ли ме ти?
Това зависи как хареса на Le Roi.
Това ще му хареса, Кет!
Ще му хареса, бъди сигурна!
Тогава и мен хареса.
След което ще целуна ръката ти и ще те назова своя кралица.
Тогава ще те целуна по устните, Кет!
Любезна преводачко, какво значи това?
Тя казва, че неприето за френски дами...
не зная как на ваш език. - Да се целуват?
Ваше Величество от мен превежда по-добре.
За девиците във Франция не е прието да се целуват преди брак?
Нравите се кланят на кралете.
Ти и аз не може да се стесним от слабите огради на обичаите.
Ние сами определяме нравите, Кет!
Затуй търпи и подчинявай се!
В твоите устни има магия, Кет!
В допирът на захарната ти устица има красноречие
по-силно от това на Държавния съвет във Франция!
Баща ти иде!
Да ви закриля Бог, кралю!
Царствени братовчеде, учите принцесата на английски?
Искам да я науча, драги братовчеде,
колко силно — по английски — я обичам!
Съгласни сме с разумните ви точки.
Тогаз дайте ми ръката на свойта дъщеря!
Вземи я, скъпи синко,
и двамата дарете ме с потомство.
Така че най-подир, Франция и Англия,
чиято взаимна завист бе дотам дълбока,
та още бреговете им бледнеят,
да прекратят враждите и посели добросъседство
и набожен сговор,
да не допускат веч да ги дели войната с кървав меч!
И с хиляди приятелски съюзи да свържат англичани и французи!
Амин!
Ела при мен, Кет!
Като кралица целувам те пред погледа на всички!
Бог, който прави най-добрите сватби,
да слее нашите сърца и кралства!
Тъй както в брака сме едно,
така да са и двете ни държави!
Така че ревността, сплетнята — делящи най-здравите семейства,
да не успеят клина си да вбият в единството на нашите народи.
И в своите земи, от мир венчани, французи да дружат със англичани.
Бог тъй рече!
Амин!
Дотук с перо неуко и без мощ историята авторът предава.
Големи хора сбрал на малка мощ, снизил до бедни сцени ярка слава.
Недълго време. Ала Хенри бе звезда сияйна в тез години къси:
Най-дивната земя под туй небе
с меч завзе
и даде на сина си,
крал Хенри VІ, който бе глава на Англия и Франция от малък.
И Англия, безвластна, затова загуби Франция по начин жалък.
И пак кръв се ля. Играли сме пиеса и за туй време.
Но във тяхна памет, снизходителни бъдете и тази пиеса преглътнете!
Превод ВАЛЕРИ ПЕТРОВ
Адаптация на превода БОРЯНА ПЕТРОВА-ДЕШЕВА
Субтитри и обработка от тв МИРОСЛАВ ВАЧЕВ