Ovamo, vatrena muzo
što uzlećeš do najvišeg neba mašte.
Pozornica je sada tvoje carstvo.
Kneževi neka su glumci
a monarsi nek' posmatraju scenu.
Neka ratoborni Henri, kao što mu i priliči, Marsov stav uzme.
Nek' za petama mu, poput pasa
Glad, Mač i Oganj željni posla budu.
Ali gospodo, oprostite nenadahnutim, slabim duhovima,
što smeju da stave na te bedne daske tako krupnu stvar:
Mogu li se u ovo bojište petlova
staviti ogromna polja Francuske?
Možemo li zbiti u ovo drveno "O"
šlemove što su uplašili vazduh kod Aženkura?
Oprostite nam
i dopustite nama nulama da se u ovoj velikoj priči
poslužimo vašom maštom. Vaše misli neka opreme
kraljeve naše i nek' ih prate tamo-amo preskačući vreme
i zbijajuć' dela godina mnogih u peščani sat.
Pomagaću vam ako dopustite meni
da budem hor na ovoj sceni.
Kao prolog priče molim za strpljenje
a o drami našoj za povoljno molim mnjenje!
Moj lorde, kažem vam.
Ponovo se poteže onaj isti zakon koji bi u 11. godini
vladavine pokojnog kralja bio protiv nas donet.
Al' kako se lorde odupreti? - O tome se mora razmisliti.
Ako se donese zakon, gubimo bolju polovinu imovine naše.
Ali kako to sprečiti?
Kralj je milostiv i dobronameran.
I iskren ljubitelj naše svete crkve.
U mladosti nije obećavao, pošto beše sklon besposlici.
Časovi su mu ispunjeni bili bančenjem, gozbama i igrama.
Niko ga ne vide da nešto studira.
Ali moj dobri lorde, kako ćemo da ublažimo predlog poslanika?
Dal' mu Veličanstvo naginje ili ne?
Izgleda još neodlučan.
Il' preteže malo na našu stranu.
Pošto ja izložih Veličanstvu oko Francuske...
Gde je moj prečasni lord od Kenterberija?
Neka Bog sa svojim anđelima štiti vaš sveti presto
i učini da ga dugo krasite. - Hvala vam.
Moj učeni lorde, izložite nam pravo, istinito,
da li nam Salijski zakon, koji važi u Francuskoj,
oduzima pravo na Francusku ili ne?
I molim, pazite kako moju ličnost zalažete
i kako budite zaspali mač rata.
Nalažemo vam u ime Boga, pažnju.
Jer nikad se ne zavadismo bez velikog krvoprolića.
Onda čujte, moj milostivi Kralju.
Nema dokaza protiv prava Vašeg Veličanstva na Francusku,
sem onoga što izvedoše iz odredbi Faramondovih:
"In terram Salicam mulieres ne succedant,"
"U zemlji Salijskoj žene ne nasleđuju."
Francuzi neopravdano tvrde da je Salijska današnja Francuska.
A čak i njihovi pisci verno potvrđuju
kako je "Salijska zemlja" u Nemačkoj između Sale i Elbe.
Iz ovoga je jasno da Salijski zakon
nije bio namenjen Francuskoj, a Francuzi su Salijsku zemlju
zaposeli tek 421 godinu posle smrti Kralja Faramonda.
Koji se krivo smatra tvorcem ovoga zakona.
Kralj Pepin, svrgavši Hilderika,
kao potomak Blitilde, kćerke Klara Klotara,
polagao je pravo na francusku krunu.
I Hugo Kapet, što je prisvojio krunu Karla, vojvode od Lorena,
jedinog muškog naslednika loze Karla velikog,
nije mogao umiriti savest što nosi francusku krunu,
dok nije saznao da je lepa Kraljica Izabela, njegova baba,
bila rod sa gospom Ermengarom,
kćerkom pomenutog Karla, vojvode Lorenskog.
A njenom udajom loza Karla Velikog
je opet spojena bila sa krunom Francuske.
Dakle, jasno je kao letnje sunce,
da pravo po ženskoj lozi vuku svi Kraljevi francuski do danas.
Pa ipak oni ističu taj Salijski zakon
da ospore pravo Vašeg Veličanstva po ženskoj liniji.
Mogu li ja s pravom i mirne savesti
tražiti presto francuski?
Sav greh na moju glavu, gospodaru moj.
Tražite što je Vaše, razvijte krvavi steg,
Tvoja braća, kraljevi i vladari zemlje
svi čekaju da se ustremiš kao nekdašnji lavovi tvoje krvi.
Nikad Kralj Engleske imao nije plemstvo bogatije ni vernije
podanike čija srca svoja tela ostaviše tu u Engleskoj
i zalogoriše na poljima Francuske.
O, neka ih tela prate mili gospodaru,
da krvlju, mačem i ognjem osvoje tvoje pravo.
A mi ćemo, duhovnici, skupiti za Vaše Veličanstvo
toliko novaca koliko sveštenstvo
nikada odjednom nije dalo nijednom pretku tvom.
Pozovt'e Dofenove izaslanike.
Jesmo li odlučili čvrsto? S Božjom pomoću i vašom,
i snagom mišica naših, pošto Francuska nama pripada,
pokorićemo je svojoj volji.
Ili je u parčad razdrobiti svu.
Spremni smo da čujemo poruku našeg lepog rođaka Dofena.
Vaše Veličanstvo preko izaslanstva Francuskoj
tražilo je izvesna vojvodstva po pravu velikog vam pretka
Edvarda Trećeg. U odgovor, princ, gospodar moj,
izjavljuje da odveć na svoju mladost mirišete.
Zato vam šalje nešto podesnije vašem duhu, ovaj delić blaga.
A u naknadu želi da ne čuje više
kako ta vojvodstva tražite. To je Dofen rekao.
Kakvo je to blago, striče?
Teniske lopte, gospodaru moj.
Milo nam je što se Dofen tako šali s nama.
Zahvaljujemo na njegovom poklonu i vašem trudu.
Kad nađemo rekete za te lopte, s Božjom milošću
odigraćemo u Francuskoj set za krunu njegovoga oca.
Razumemo ga dobro što Nam se podsmeva
na račun razuzdanih dana,
ne mereći kako smo ih Mi iskoristili.
Al' reci Dofenu da ću zadržati svoj stav,
i kraljevski razviti jedro dostojanstva
kad budem seo na presto Francuske.
I recite šaljivome princu da je podsmeh njegov
pretvorio te lopte u topovsku đulad.
A njegova duša biće odgovorna
za rušilačku osvetu koja će leteti s njima.
Jer mnoge će hiljade žena njegov podsmeh muževa lišiti,
mnoge majke lišiti sinova i mnoge zamkove srušiti.
A ima ih još nezačetih i nerođenih
što će s razlogom proklinjati taj Dofenov podsmeh.
Idite spokojno i recite Dofenu
da će mu šala mirisati k'o plitka dosetka
i da će mnogima zbog nje biti pre do plača no do smeha.
Dajte im sigurnu pratnju.
Zbogom.
Vesela poruka.
Nadajmo se da će pošiljalac zbog nje crveneti.
Ne propustite stoga lordovi nijedan srećan čas
koji bi mogao da unapredi naš pohod.
Jer mi sad nemamo druge misli sem na Francusku
i na Boga kom se obraćamo pre svakog nam posla.
Nek' se svaki čovek postara da taj
lepi pothvat ima i svoj srećan kraj.
Sva engleska mladež na vatri je sad.
Svilena odeća leži u ormanu.
U vazduhu je očekivanje
što krasi mač od balčaka pa do vrha
krunama carskih, vojvodskim i grofovskim
obećanim Henriju i pristalicama njegovim.
Dobro došao, kaplare Nime.
Bolje te našao, poručniče Bardolfe.
Jeste li opet prijatelji ti i zastavnik Pištolj?
Što se mene tiče, nije mi puno stalo, ja govorim malo.
Kada vreme dođe biće smeha.
Al' što bude, biće.
Daću doručak da vas sprijateljim,
pa ćemo sva trojica biti zakleta braća u Francuskoj.
Pristani na to, dobri kaplare Nime. - Učiniću što moram.
Sigurno je kaplare, da se on oženio Nelom Žurkom,
i da ti je ona učinila krivo jer si bio veren s njom.
Kako je, domaćine moj, Pištolju?
Podla psino! Zar mene nazivaš domaćinom?
Tako mi ove mišice, prezirem taj naziv.
A i moja Nela neće više držati stanare.
Vere mi, ne dugo.
Ne možemo držati na hrani 12 il' 14 gospi
koje pošteno žive od uboda svoje igle,
a da se odmah ne pomisli kako bordel držimo.
Pih! - Pih tebi, islandsko pseto!
Dobri kaplaru Nime, pokaži vrlinu i obuzdaj mač. - Beži!
Pištolju, bocnuću te pre ili kasnije,
eto ti šaljive strane. - Gnusni razmetljivče!
Čujte šta vam kažem. Ko prvi napadne,
dobiće moj mač do balčaka, vojničke mi časti.
Vrlo moćna zakletva, stišaće sav bes.
Krčmaru Pištolju, morate doći mome gospodaru, i vi krčmarice.
Jako je bolestan pa bi da ode u postelju.
Dobri Bardolfe, stavi svoje lice u njegove čaršave
pa mu posluži kao grejalica. - Odlazi, nitkove!
Vere mi, mnogo je bolestan.
Kralj mu je skrhao srce. Pođimo odmah.
Hoćete li da vas pomirim? U Francusku moramo zajedno.
Što bismo noževe držali jedan drugom pod grlom?
Platićeš mi 8 šilinga koje sam dobio od tebe opkladom?
Jadan je rob onaj koji plaća.
Ovog mi mača ubiću onog ko napadne, kunem se!
Ako ste rođeni od žene, dođite brzo ser Džonu.
Toliko ga groznica trese da je žalosno gledati.
Dođite do njega, slatki ljudi.
Jadni ser Džon,
Naočit, dostojanstven čovek, vere mi.
Vedra izgleda, prijatna oka i najplemenitijeg držanja.
Ali zar se ne smanjujem?
Koža visi s mene kao ogrtač kakve stare dame.
Društvo, rđavo društvo me je pokvarilo.
Bio sam onoliko moralan koliko jedan gospodin treba da je...
dovoljno moralan. Psovao sam malo,
kockao se ne više od sedam puta nedeljno,
odlazio u javnu kuću ne više od jedanput na svakih četvrt...
sata!
Vratio pozajmljeni novac...
dva ili tri puta,
živeo dobro i uredno.
Pa tako ste debeli, ser Džone,
da ne možete ostati u nekim razumnim granicama.
Popravi ti svoje lice, pa ću ja popraviti moj život.
Hale!
Ako su vino i šećer greh, neka Bog pomogne grešnima.
Ako je greh biti star i veseo,
ako biti debeo znači biti omrznut...
Ali ne, moj dobri gospodaru. Kad budeš Kralj,
oteraj Pištolja, oteraj Bardolfa, oteraj Nima,
ali milog Džeka Falstafa, vrlog Džeka Falstafa,
pa stoga još vrlijeg jer je on stari Džek Falstaf,
ne teraj iz društva tvoga, Harijevog društva,
jer oteraš li debeloga Džeka, oterao si ceo svet.
Hoću. Oteraću ga.
Ali, često smo slušali ponoćna zvona, gospodaru Hari.
Isuse,
kakve videsmo dane.
Ne znam te, starče.
Kralj se iskalio na tom vitezu.
Pravo si rek'o Nime.
Srce mu je ucveljeno i slomljeno baš.
Kralj je dobar kralj, ali to je kao što je:
On suviše pušta na volju svojoj ćudi.
Saosećajmo s vitezom, jer mi ćemo jaganjci moji još živeti.
Francuzi, preko uhoda izvešteni o ovim "strašnim" pripremama,
u strahu bledom politikom žele da engleski cilj ometu.
O, Englesko, sliko svoje unutrašnje snage,
hrabra zemljo naša, šta još učinila ne bi
ako čast nalaže da su ti sva deca rodoljubi.
Al' eto, Francuska ti nađe manu, gnezdo na grudima golim
koje puni krunama lažnim. Tri su izdajnika:
Prvi je Ričard, grof od Kembridža,
drugi Henri, lord Skrup od Mašama,
a treći ser Tomas Grej, vitez Nortumberlandski.
Oni su rad' francuskog zlata, te prodane duše,
skovali zaveru sa strašljivom Francuskom.
Od njinih ruku, ponos svih kraljeva mora umreti
Pre no što uđe u brod za Francusku.
Izdajnici su pristali. Kralj ide iz Londona,
a scena se premešta u Sautempton.
Boga mi, Njegova milost odveć hrabro veruje izdajnicima tim.
Oni će već biti uhapšeni, - Kako se drže lepo i spokojno,
kao da im odanost sama na srcu leži, okrunjena verom.
Kralj zna sve iz izvora o kojem ni ne sanjaju.
Al' da čovek koji mu beše drug, koga on zasu milostima svojim,
tako proda svoga suverena smrti za tuđinsko zlato.
Vetar je sad povoljan i mi ćemo se ukrcati.
Moji lordovi od Kembridža i Mašama i ti moj vrli viteže,
recite, mislite li da će snage što vodimo
prokrčiti sebi kroz Francusku put?
Nema sumnje, ako svak' čini najbolje što ume.
U to ne sumnjam.
Nijedan monarh još nije ulivao veći strah i ljubav od vas.
Tako je. - Stoga nam je jak razlog za zahvalnost.
Striče Ekseteru, pustite čoveka što je protiv Nas govorio juče.
Smatramo da ga je vino navelo na to,
i pošto se opametio, Mi mu opraštamo.
To je milost, al' i grdno poverenje.
Nek' bude kažnjen, da taj primer ne izrodi nešto slično.
Dopustite da ipak budemo milostivi.
Možete to biti a ipak kazniti.
Milost je i život poklonjen pošto strogu iskusi kaznu.
Avaj, prevelika ljubav i staranje za me
optužuju teško tog jadnika.
Ako na male greške iz pijanstva ne zažmurimo,
koliko moramo otvoriti oči kada se krupan zločin,
progutan i svaren pred nama pojavi?
Ipak ćemo tog čoveka osloboditi,
mada bi Kembridž, Skrup i Grej,
iz svoje velike brige i bezbednosti naše
Hteli da on bude kažnjen.
A sad da pređemo na francuske stvari.
Ko su naši predstavnici?
Rekoste da ja zatražim danas punomoćstvo. - I ja takođe.
I ja, Kralju moj. - Onda Ričarde, evo vašeg.
Evo vašeg Skrupe od Mašama, a ovo je vaše, viteže Grej.
Pročitajte ih i znajte
da vam vrednost znam.
Lorde Vestmorlande i striče Eksetere, noćas ćemo na brod.
Šta je, gospodo?
Šta vidite u spisima tim da ste tako bledi?
Priznajem krivicu svoju i predajem se milosti Vašoj.
Svi se uzdamo u nju.
Milosti koju su baš vaši saveti ubili.
Nemojte zbog stida pominjati milost!
Vaši razlozi se na vas okreću kao psi na svog gospodara.
Gledajte kneževi moji i plemenite velmože,
ta engleska čudovišta.
Šta da kažem tebi, lorde Skrupe?
Ti svirepi, nezahvalni, divlji i nečovečni stvore!
Imao si ključ svih mojih misli,
znao si me do dna moje duše i mog'o si me u zlato iskovati
da si se potrudio oko svoje koristi.
Jel' moguće da je tuđinsko mito moglo da izvuče
iz tebe iskru zla koja bi mogla nauditi i prstu mom?
Toliko je čudno to,
da mada istina stoji očito k'o crno na belom
moje je oko jedva vidi.
Tako si stamen i neupadljiv izgledao
da ovaj tvoj pad baca ljagu sumnje
na svakog usavršenog i obdarenog čoveka.
Plakaću zbog tebe,
jer mi se čini da je ta pobuna tvoja, drugi pad čovekov.
Za veleizdaju te hapsim, Ričarde, grofe od Kembridža.
Za veleizdaju te hapsim, Tomase Greje, viteže.
Za veleizdaju hapsim te, Henri, lorde Skrupe od Mašama.
Čujte presudu svoju.
U zaveri ste protiv mene bili,
od zakletog dušmana našeg uzeste kaparu za smrt moju.
Prodali biste svog Kralja ubistvu a velmože ropstvu,
njegov narod tiraniji i sramu i pustošenju kraljevinu svu!
Idite zato, gnusni bednici ka svojoj smrti,
neka vam Bog u svojoj milosti da strpljenja da je podnesete
i iskrenog kajanja zbog svih vaših prestupa teških.
Vodite ih!
A sad, velmože, za Francusku.
Taj poduhvat će biti za vas i za nas podjednako slavan,
pošto Bog tako milostivo iznese tu strašnu izdaju.
Sad na more, stegove ratne podignimo gore!
Nek' mi ni Engleska krunu ne da ako mi je Francuska ne preda!
Molim te, medeno slatki mužu, pusti da te pratim do Stejnsa.
Ne, jer bi mi muško srce tugovalo.
Bardolfe, budi čio!
Nime, preni svoj bodri duh.
Dečače, hrabrost prikupi,
jer je naš Falstaf mrtav pa stoga moramo tugovati.
Voleo bih da sam s njim, u raju ili u paklu.
U paklu sigurno nije.
U Arturovom je naručju, ako je ikad iko otišao tamo.
Imao je lepšu smrt, i izdahnuo je kao nevinašce.
Umro je između dvanaest i jedan,
baš početkom oseke.
Kad videh da gužva posteljne čaršave,
da se igra cvećem i smeši na vrhove prstiju svojih,
znala sam da mu je došao kraj.
Nos mu već beše šiljat kao pero
a mrmljao je o zelenim poljima.
"Kako ste ser Džone?" rekoh, "čoveče, razvedrite se."
A on uzviknu, "Bože, Bože!"
Tri ili četiri puta.
Radi utehe mu rekoh da ne misli na Boga,
nadala sam se da još nije došao čas za takve misli.
Reče mi da mu još nečim pokrijem noge.
Zavukoh ruku u postelju da ih opipam
i bile su hladne kao kamen.
Zatim sam ga opipala do kolena
pa naviše i još više...
i sve je bilo...
hladno kao kamen.
Kažu da je proklinjao vino. - Zaista, jeste.
I žene. - Njih nije. - Jeste.
Rekao je da su one đavolice od krvi i mesa.
Boju mesa nije trpeo, nije mu se dopadala.
Jednom reče da će ga đavo zbog žena uzeti.
Na neki je način zaista umeo s ženama.
Ali je u rđavoj ćudi govorio o vavilonskoj bludnici.
Sećate li se, kad je video buvu na Bardolfovom nosu,
kako reče da to crna duša koja gori u paklu?
Nema više goriva što je držalo tu vatru.
To je sve što stekoh u njegovoj službi.
Da krenemo?
Kralj je možda već krenuo iz Sautemptona.
Zbogom, krčmarice.
Ne mogu da te ljubim. Nemam merak.
Al' ipak...
Zbogom.
Nek' ti se domaćinstvo blista
i ne skitaraj.
Naređujem ti.
Zbogom.
Za mnom...
Jer ko ne bi, sa bar jednom dlakom na bradi
pratio te probrane vitezove u Francusku?
Englezi su pošli na nas punom snagom,
i naša je najveća briga da im se hrabro odupremo.
Zato vojvode od Berija, Bretanje,
Brabanta i Orleana, požurite. I ti kneže Dofene.
Moj najmoćniji oče.
Sasvim je umesno naoružanje protiv dušmana
jer mir ne treba da uspava nas, već utvrđenja i pripreme
treba držati kao da je rat na pomolu.
Hajdemo zato da vidimo bolesne i slabe delove Francuske.
I učinimo to bez straha. Ili bar ne s više straha
no da čusmo kako Engleska igranku sprema,
jer ona ima tako lošeg Kralja,
taštog, plitkog i ćudljivog, da nikome ne uliva strah.
O, ćutite, kneže Dofene, odveć se varate o tom Kralju.
Pitajte izaslanike skorašnje,
s kakvim ih je dostojanstvom sluš'o,
kako ima dobre savetnike, kako mirno pregovara,
i kako je strašan u čvrstoj odlučnosti.
Nije tako, ali i da jeste, nije važno,
jer je bolje smatrati dušmana jačim no što jeste.
Smatrajmo moćnim Kralja Henrija.
Vi velmože spremni budite za njega,
jer je potomak onog krvoločnog soja
koji nas je gonio po našim stazama.
To svedoči ona nezaboravna sramota
kad je za vreme kobne bitke kod Kresija
sve naše kneževe zarobila ruka onog sa crnim imenom,
Edvarda Crnog Princa od Velsa.
Ovo je izdanak tog pobedničkog stabla,
i treba se bojati njegove urođene moći i sudbine.
Ambasadori Harija, kralja Engleske, mole prijem kod Vašeg veličanstva.
Idi i dovedi ih.
Gle'te, prijatelji, kako je brza hajka njihova.
Dobri gospodaru, budite kratki s tim Englezima
i pokaž'te kakve države ste glava.
Samoljublje nije, gospodaru, tako nizak greh k'o što je to kad se čovek potcenjuje sam.
Od našeg brata od Engleske?
Da. On pozdravlja vaše veličanstvo s tim
što traži, u ime svemogućeg Boga,
Da napustite i predate...
časti koje, po milosti neba,
zakonima prirode, naroda,
pripadaju njemu i onima što ga nasleđuju.
To će reći krunu.
Razmotrite ovo rodoslovlje,
pa kad uvidite da on pravo potiče...
od svog najslavnijeg od slavnih predaka, Edvarda Trećeg,
da se odreknete svoje krune i kraljevine, što ste nepravedno prisvojili,
jer njihov punopravni naslednik je on.
A ako odbijem, šta sleduje onda?
Krvava prinuda,
jer kad biste krunu skrili i u samo dno srca svog,
i odatle bi je iščupao on.
Zato i dolazi u pomamnoj buri,
s gromom, zemljotresom, kao Jupiter,
ako se njegov zahtev ne ispuni, da prinudi.
To je njegov zahtev, njegova pretnja i moja poruka.
Ako Dofen nije ovde,
jer ja imam i za njega naročiti pozdrav.
Dofen,
to sam ja.
Šta ima za mene od Engleske?
Sa omalovažavanje i prkosom,
nipodaštavanjem, prezirom...
svim onim što nije nezgodno da jedan veliki kralj kaže,
on gleda vas.
To vam poručuje kralj.
Kaži, ako moj otac da prijateljski odgovor, to je protiv moje volje,
jer ne želim ništa sem sukob s Engleskom.
U tom cilju, ko što dolikuje njegovoj taštoj mladosti,
poslah mu na poklon pariske lopte!
Zato će vaš pariski Luvr da zadrhti,
i znajte da ćete naći veliku razliku,
k'o i mi, njegovi podanici što smo,
izmeđ' obećanja iz mladićkih dana i onih kojima gospodari sad.
Sutra...
ćete znati našu volju.
Tako na krilu naše mašte leti
predstava naša k'o misao brza!
Napregnite misli i videćete sad opsadu!
Topove na svojim kolima,
sa čeljustima kobno razjapljenim na zidom opasani Arfler.
Zamislite da je izaslanik iz Francuske doš'o,
on saopštava Henriju da mu kralj nudi Katarinu, kćer svoju,
a s njom u miraz nekol'ko malih vojvodina.
To se ne prima,
i brzi tobdžija prinosi đavolskom topu potpaljivač
i sve pred njima pada!
Još jednom na prodor, mili prijatelji!
Na juriš još jednom, ili preplavite zid leševima engleskim!
U miru čoveku ništa nije priličnije no tiha skromnost, smernost.
Ali kada oluja rata u uhu nam jekne,
budite tigrovi!
Napnite mišiće i krv prizovite,
na čovečnost masku surovog besa stav'te.
Dajte oku vid strahovit,
Nek' strelja k'o bronzana cev!
Nekaa se obrva nadnese nad njim k'o stena nad svojim podlokanim tlom,
što pomamno guta...
rušilačko more.
Stegnite zube, rašir'te nozdrve,
dišite snažno, zapnite svom snagom!
Napred, napred, vi najplemenitiji Englezi!
Dokažite da ste sinovi očeva svojih.
I vi, dobri slobodnjaci, čije su mišice u Engleskoj rasle,
pokažite ovde vrednost svoje paše.
Zakunite se da ćete ostati dostojni svoga vaspitanja sad, u šta ja ne sumnjam!
Jer niko od vas nije tako nizak i rđav da nema u očima svojim plemeniti sjaj!
Vidim da stojite k'o lovački psi na lancu, gotovi da za tren polete.
Divljač je dignuta! Jurišajte hrabro,
Bog i sveti Đorđe,
Henri i Engleska!
Bog i sveti Đorđe, Henri i Engleska!
Na prodor, psi!
Napred, vi nitkovi!
Kapetane Flueline, morate odmah doći minama.
Vojvoda od Glostera hoće da govori s vama.
Recite vojvodi da nije dobro prilaziti minama,
jer one, čujte, nisu postavljene pravilno po ratnoj teoriji.
Isusa mi, mislim da će on baciti sve u vazduh...
ako se ne izda bolje naređenje.
Vojvoda od Glostera, kome je ostavljeno...
vošenje opsade, u svemu se upravlja po savetima nekog Irca.
To je kapetan MakMoris, jel' tako?
Mislim da je to on. - Isusa mi, većeg magarca od njega na svetu nema.
On ne razume bolje od kučeta...
pravu ratnu taktiku i strategiju.
Evo ga dolazi. S njim je škotski kapetan Džemi.
Kapetan Džemi je neobično hrabar ratnik, to je sigurno.
Želim vam dobar dan, kapetane Flueline.
I ja vašem gospodstvu, dobri kapetane Džemi.
Kako stoji sad, kapetane MakMorise? Jeste li napustili mine?
Rad je napušten.
Truba je zasvirala povlačenje.
Ruke mi, posao je rđavo urađen.
Kapetane MakMorise, molim vas,
hoćete li dopustiti da porazgovaram malo s vama o vođenju rata,
delimično da bih opravdao svoje mišljenje,
a delimično radi opravdanja mog gledišta...
o pravilnom vođenju rata.
To je glavna tačka. - Ovo nije vreme za raspravljanje, Isusa mi.
Grad je opsednut, truba nas zove na juriš,
a mi razgovaramo i, Hrista mi, ne radimo ništa.
Pričešća mi, pre no što mi se ove oči sklope da spavaju...
učiniću dobar podvig, ili ću otići u raku.
Kapetane MakMorise, eto, ja mislim,
popravite me ako grešim, da nema mnogo ljudi u vašem narodu.
Šta je moj narod?
Ko se usuđuje...
da govori rđavo o mome narodu?
Slušajte, ako vi stvar uzimate drukčije nego što sam mislio, kapetane MakMorise,
onda ću možda zaključiti da vi ne postupate prema meni...
s onim druželjubljem na koje vas uviđavnost upućuje, jer ja sam, vidite,
isto tako dobar čovek kao vi.
Ne znam da ste vi tako dobar čovek kao ja.
Tako mi Hristos pomogao, odseći ću vam glavu!
Šta je guverner grada odlučio?
Ovo su poslednji pregovori koje dopuštamo.
Stoga se predajte milosti našoj,
ili kao ljudi ushićeni smrću, čikajte nas da učinimo što je najgore.
Jer k'o što sam ratnik, ako opet počnem tući iz topova,
neću ostaviti poluosvojeni Arfler...
dok ne bude sahranjen u svom vlastitom pepelu.
Zato, vi ljudi Arflera,
sažalite se na grad i narod svoj,
dok su mi ratnici još pod mojom vladom,
dok blagi, umereni vetar milosti...
rasteruje gadne i kužne oblake...
pomamnog ubistva, pljačke, nemorala!
Nećete li, onda odmah očekujte da vidite slepog, krvavog ratnika...
kako uvojke vaših kćeri kalja prljavom rukom...
uz vapaj, vrisak njin.
Kako vuče vaše očeve za brade...
i časne im glave razbija o zid.
Kako važu golu odojčad nabija na koplja,
dokle poludele majke jaucima svojim...
cepaju oblake!
Šta vi kažete?
Hoćete li dakle predati se i izbeći ovo?
Hoćete li da zbog bezrazložne odbrane...
budete uništeni svi?
Dofen, koga smo za pomoć molili,
odgovara da njegova vojska nije još spremna da takvu opsadu razbije.
Zato, moj veliki kralju,
uđi na kapije. Raspolaži nama i svim što je naše,
jer smo za odbranu dalju nesposobni.
Uđi u Arfler.
Ostani tamo, utvrdi ga dobro protiv Francuza.
Ukaži... milost svima.
A mi ćemo se, dragi striče, pošto dolazi zima,
a bolest se širi među ratnicima,
povući u Kale.
U Arfleru smo ti gosti noći ove,
a sutra ćemo na marševe nove.
Alis.
Alis, ti si bila u Engleskoj...
i govoriš dobro jezik te zemlje.
Pomalo, gospođo.
Molim te, uči me.
Moram naučiti da ga govorim.
Kako se kaže ruka na engleskom?
Ruka? Kaže se "de hand".
"De hand".
A prsti?
Prsti? Vere mi, prste sam zaboravila,
ali ću se setiti. Prsti?
Mislim da ih zovu "de fingres".
Ruka "de hand", prsti "de fingres".
Mislim da sam dobra učenica.
Dve engleske reči brzo sam naučila.
Kako se kaže nokti? - Nokti?
Kaže se "de nails".
"De nails".
Čuj, kaži mi da li pravilno izgovaram.
De hand, de fingres et de nails.
Dobro izgovoreno, gospođo. To je brlo dobar engleski jezik.
Kaži mi kako se kaže na engleskom mišica.
"De arm", gospođo. - A lakat?
"D'elbow".
Ponoviću sve reči...
koje si me do sad naučila.
To je vrlo teško, gospođo, tako ja mislim.
Izvinite, Alis, nije. Slušajte. De hand, de fingres,
de nails, de arm, de bilbow. - d'elbow, madame.
Oh Bože, zaboravila sam! D'elbow.
kako se kaže vrat?
"De nick", madame.
"De nick".
A brada? - "De chin".
"De sin".
Vrat, de nick.
Brada, de sin.
Da. Dopustite da vam kažem,
vi zaista izgovarate reči kao Englezi.
Ne sumnjam da ću vremenom i uz pomoć Božju naučiti taj jezik.
Da niste vež zaboravili ono što sam vas naučila?
Ne, to ću vam brzo ponoviti.
De hand, de fingres.
De mails? - De nails, gospođo.
De nails, gospođo.
De arm, de ilbow. - S vašim dopuštenjem, d'elbow.
Da, tako i kažem. D'elbow, de nick,
i de chin.
Kako se kaže noga i haljina?
"De foot", gospođo, i "de coun".
De foot i de coun.
Gospode Bože!
Te reči rđavo zvuče, poročne su i bezobrazne,
te plemićke ne treba da ih upotrebljavaju.
Nizašto na svetu ne bih smela izgovoriti te reči pred francuskim plemićima.
Le foot i le count!
Još jednom ću ponoviti celu lekciju.
De hand, de fingres,
de nails, d'arm, de...
de nick, de sin, de foot i le coun!
Zna se da je on preš'o reku Somu.
Ako s njim se ne borimo sad, onda kralju, ostavimo Francusku.
Normani, ali vanbračni Normani!
Ti kopilani!
Otkud ta hrabrost? Zar im podneblje nije takvo, vlažno, hladno i mutno?
O, radi časti zemlje. - Vere mi,
žene rugaju se nama, i kažu da se naša vatra gasi!
One već kažu da će svoja tela dati požudi engleskih mladića...
da bi Francuskoj stvorile ratnike od kopilana!
Gde je naš glasnik Montdžoj?
Nek pohita.
Da pođe i da Englesku pozdravi izazivanjem našim oštrim.
Velmože moje,
na bojište požur'te, duh nek' vam bude...
oštriji od mača.
Zaustavite Henrija engleskog,
koji kroz zemlje naše prodire,
i koji nosi zastave krvave što su Arflera krvlju obojene.
Napadnite ga. Moć vam je dovoljna.
Uhvatite ga, pa onda u Ruan dovedite ga kao našeg roba.
Velikima to i dolikuje.
Žalim što mu je vojska malobrojna,
a vojnici mu bolesni i gladni u maršu.
Jer će zbog tog, siguran sam, kad vidi našu vojsku,
srce mu u ponor straha pasti,
i mesto borbe, on će ponudit otkupe.
Zapovedniče, zato nek' požuri Montdžoj.
A ti ćeš, naš Dofene, u Ruanu da ostaneš s nama.
Molim, nemojte tako, Veličanstvo.
Ti budi strpljiv, jer ostaješ s nama.
A sada napred, ti zapovedniče, i vi, kneževi, sva vlastela, zna se,
o padu Engleske donesite nam glase.
Dođi. Dođi brzo.
Kapetane Fluelin?
Dolazite s mosta, je li vojvoda od Eksetera bezbedan?
On nije, slava i hvala Bogu, ranjen ni najmanje,
već drži most hrabro i s odličnom disciplinom.
Kapetane, ja te molim da mi učiniš jednu uslugu.
Vojvoda od Eksetera te mnogo voli.
Da, hvala Bogu, zaslužio sam da me pomalo voli.
Bardolf, ratnik čvrsta i snažna srca,
i vrlo hrabar, zbog svirepe sudbe
i nemirnog točka lakomislene sreće...
Dopusti, stegonošo Pištolju, sreća nam odličnu pouku pruža.
Sreća je Bardolfova dušmanka i mršti se na njega
jer je ukrao krstić i mora obešen biti.
Stoga idi i govori, vojvoda će tebe poslušati.
Molim te, govori za njegov život i ja ću te nagraditi.
Stegonošo Pištolju, delom te razumem.
Onda se raduj tome.
To nije stvar kojoj se treba radovati,
jer da mi je on i brat rođeni,
zamolio bih vojvodu da ga na smrt osudi,
jer se disciplina mora održati.
Umri i proklet budi, i šipak za tvoje prijateljstvo.
Kako je, Flueline, dolaziš li od mosta?
Da, Vaše Veličanstvo. Vojvoda od Eksetera
je vrlo hrabro odbranio most.
Koliko ste ljudi izgubili?
Vojvoda, mislim, nije izgubio nijednog čoveka.
Izuzev onoga što će obešen biti jer je pokrao crkvu,
nekog Bardolfa, ako ga Vaše Veličanstvo zna?
Lice mu je puno bubuljica, čireva i plamene vatre,
usne mu duvaju u nos k'o ugljena vatra,
ponekad plave, ponekad crvene,
ali nos mu je rasečen i njegova se vatra ugasila.
Ustaj!
Nemoj, kad budeš Kralj da vešaš lopove.
Neću.
Ti ćeš.
Sve ćemo prestupnike kazniti tako.
Izričito naređujemo da se na našim marševima kroz zemlju
ništa od sela ne otima silom, već da se plati.
Da se niko od Francuza ne grdi niti podrugljivo vređa.
Jer kad se blagost i svirepost takmiče za kraljevinu
nežniji igrač pre dobije.
Ovako kaže moj Kralj: "Kaži Henriju od Engleske,
mada izgledasmo mrtvi, samo smo bili usnuli."
"Kaži mu da smo ga mogli odbiti kod Arflera."
"Sad kad govorimo, naš je glas zapovednički."
"Engleska će se kajati zbog svoje ludosti."
"Reci mu zato da razmisli o svojoj otkupnini,
koju treba odmeriti prema nanetim nam gubicima,
pod čijom bi se težinom njegova malenkost skrhala."
"Ovome dodaj poziv na borbu
i reci mu u zaključku da je svoje ljude izdao,
kojima je presuda izrečena."
Toliko od mog Kralja i gospodara, takav je moj nalog.
Kako ti je ime? - Montdžoj.
Dobro vršiš svoju dužnost.
Vrati se svome Kralju i reci da ga ne tražim sad,
već bih radije bez smetnje marširao za Kale.
Idi kaži gospodaru da sam ja ovde
i da je otkupnina moja ovo slabo i ništavno telo
a vojska mi samo bolestan čuvar.
Ipak reci da ćemo pred Bogom primiti borbu,
pa ma Francuska s još tolikim susedom na put nam stala.
A sad Montdžoje, zbogom, suma našeg razgovora nam je ovo:
Ovakvi kakvi smo, ne tražimo bitku,
al' se ni ovakvi ne klonimo nje.
Tako reci svome gospodaru.
To ću mu reći. Hvala, Vaše Veličanstvo.
Nadam se da nas sad napasti neće.
U Božjim smo rukama, a ne u njinim.
Marširajmo ka mostu, noć se bliži,
zanoćićemo s one strane reke.
A sutra...
ćemo nastaviti marš.
Sad zamislite vreme kad tišina i mrak
ispune čitav nebeski svod.
Od logora do logora, kroz utrobu mračnu ove noći
čuje se žagor u obe vojske,
a stražari nepomični skoro čuju šapat suparničke straže,
Vatre naspram gore, a u odsjaju
plamena bledog vojske vide jedna drugoj senkast lik.
Konj preti konju njiskom što para gluvo doba noći,
a pod šatorima oružari opremaju borce
i čekićima oklop pričvršćuju
dajući jeziv pripremama zvuk.
Ponosni brojnom nadmoći i preterano pouzdani u se,
veseli Francuzi klade se u potcenjene Engleze.
A noć hromo i polako ide, lagano kao veštica gadna.
Ja imam najbolju opremu na svetu.
Voleo bih da je dan.
Imate izvrsnu opremu, a i mom konju morate odati priznanje.
To je najbolji konj u Evropi.
Zar nikad neće osvanuti jutro?
Moj lorde od Orleana i moj lorde Zapovedniče,
vi govorite o konju i opremi?
Vi ste snabdeveni i jednim i drugim kao svaki princ na svetu.
Ne bih dao svoga konja ni za jednog koji ide na 4 noge.
Kad ga uzjašem, ja letim, ja sam soko.
On je čist vazduh i vatra, a teži elementi,
zemlja i voda, nikad se ne pojavljuju u njemu,
izuzev za vreme strpljive mirnoće dok se uzjahuje.
Zaista gospodaru, to je savršen i izvrstan konj.
Moj lorde Zapovedniče, na opremi u vašem šatoru večeras,
jesu li bile zvezde ili sunca? - Zvezde, Montdžoj.
Neke će od njih sutra pasti.
Ipak, moje nebo neće oskudevati.
Zar nikad neće osvanuti?
Kasaću sutra čitavu milju,
a moj put će biti popločan engleskim glavama.
Neću da kažem to isto da se posle ne osramotim.
Idem da se naoružam.
Dofen žudi za jutrom. On žudi da jede Engleze.
Poješće svakog koga ubije.
Nisam čuo da je ikad ikom učinio zlo. - Pa neće ni sutra.
Eh, da je dan.
Avaj, siroti Henri od Engleske,
on ne žudi za svitanjem kao mi.
Da Englezi imaju i malo pameti, pobegli bi.
To englesko ostrvo gaji vrlo hrabre stvorove.
Sad je vreme da se naoružamo. Hoćemo li? - Dva je sata.
Do deset sati, mi junaci tak'i po sto Engleza uhvatiće svaki.
Jadni Englezi, k'o osuđene žrtve
strpljivo sede kraj budne vatre,
ćutljivo misle o opasnom jutru.
Ozbiljno njino držanje daje dostojanstvo njihovom liku,
lica mršava, ruha oveštala,
na mesečini strašni su k'o dusi.
A ko sad vidi uzvišenog vođu te iznurene družine
kako ide od straže do straže, od šatora do šatora,
taj nek' vikne: "neka mu je hvala i slava!"
Svu svoju vojsku obilazi on
i dobro jutro ratnicima želi sa osmehom blagim,
naziva ih braćom, prijateljima, zemljacima.
Njegovo oko, darežljivo kao Sunce zrači svakome,
te hladan strah kravi.
Ipak gledajte, nek' vam gluma bleda
o događaju ovom pripoveda.
Dobro jutro, stari viteže Erpingame.
Tvojoj bi glavi više treb'o mek jastuk od francuske ledine.
Nije tako. Ovo mi konačište više godi, gospodaru,
jer mogu reći: "Ležim kao Kralj."
Pozajmi mi ogrtač, viteže Tomase.
Braćo, pozdravite sada prinčeve i sve u logoru.
Uz dobro jutro recite da odmah u moj šator dođu.
Hoćemo, gospodaru.
Treba li Vašu Milost da otpratim?
Ne, dobri moj viteže.
S grudima se svojim savetovati moram,
pa mi ničije društvo ne treba.
Bog neka te živi, plemeniti Henri.
Plemenito staro srce. Govorio si vedro.
Ko je to?
Prijatelj.
Govori, jesi li oficir?
Ili niska roda, prostak iz naroda?
Ja sam četovođa.
Nosiš li ubojno koplje? - Da. A šta si ti?
Plemić, isto tako dobar kao car.
Onda si bolji od Kralja.
Kralj je đida i srce od zlata.
Momak i po i dete slave.
Od dobrih roditelja i pesnice najslavnije.
Ljubim mu obuću prljavu
i iz dubine srca mog volim junačinu tog.
Kako ti je ime?
Hari le Roj (Kralj). - Leroj? Kornvalsko ime.
Ne, ja sam Velšanin.
Znaš li Fluelina? - Da.
Kaži mu da ću ga izlupati prazilukom na Dan svetog Davida.
Ne nosi svoj bodež tog dana, da on ne bi izlupao tebe.
Jesi li mu prijatelj? - I rođak.
Onda evo ti šipak! - Hvala. Bog te čuvao.
Moje je ime Pištolj. - Dobro ti stoji uz plahu narav.
Kapetane Fluelin!
U ime Isusovo, tiše.
Ako bi se potrudio da izučiš ratove Pompeja Velikog,
našao bi da u njegovom logoru nema koještarija i trućanja.
Neprijatelj je bučan, čuje se cele noći.
Pa ako je neprijatelj magarac, budala i brbljivac,
misliš li da je dobro da i mi budemo takvi?
Šta kaže tvoja savest?
Govoriću tiše.
Molim te i preklinjem da tako radiš.
Brate Džone Bejtse,
ne sviće li jutro tamo? - Mislim da sviće,
ali nemamo velikog razloga da žudimo za dolaskom dana.
Vidimo tamo početak dana, ali kraj nikada videti nećemo.
Ko ide tamo?
Prijatelj. - Pod kojim kapetanom služiš?
Pod vitezom Tomasom Erpingamom.
Dobar stari komandant i vrlo ljubazan gospodin.
Molim te, šta on misli o našem stanju?
Isto što i brodolomnici na pesku
koji čekaju da ih prva plima odnese.
Nije saopštio svoje misli Kralju?
Nije, a i ne treba da to čini.
Mislim da je Kralj samo čovek, kao i ja,
ljubičica mu miriše kao i meni.
Bez kraljevske opreme, u svojoj golotinji samo na čoveka liči.
Stoga kad smatramo da ima razloga za strah,
njegov je strah, bez sumnje, istog ukusa kao naš.
Može on da pokaže spoljnu hrabrost koliko god želi,
ali mada je hladno, sigurno bi pre želeo da je u Temzi do guše
a i ja bih voleo da sam pokraj njega, samo da nismo ovde.
Mislim da on ne želi da je igde drugde, nego gde je sada.
Onda bih voleo da je sam.
Ne bih nigde tako zadovoljan umro, do u društvu Kralja.
Jer je njegova stvar pravedna a spor častan.
To je više nego što mi znamo. - I više no što bismo tražili,
jer znamo dovoljno ako znamo da smo kraljevi podanici.
Ako je njegova stvar nepravedna,
poslušnost nas čisti od tog greha.
Ali ako njegova stvar nije dobra,
sam Kralj će imati težak račun da položi
kad se sve noge i ruke i glave odsečene u boju
opet spoje na dan Strašnog suda i uzviknu:
"Poginusmo na tom mestu",
neki psujući, neki vapijući za vidarom,
neki jadikujući zbog žena, neki zbog nevraćenih dugova,
neki zbog svoje nezbrinute dece.
Malo je onih koji padnu u boju što hrišćanskom smrću umru,
jer kako mogu milosrdni biti kad im je krvoproliće posao?
Pa ako ti ljudi ne umru valjano,
to će biti crna mrlja na Kralju koji ih je u smrt odveo.
Znači, ako sin koga otac pošalje trgovačkim poslom,
grešnom smrću na moru strada, onda njegov greh po tebi
treba pripisati ocu koji ga je poslao. Ali nije tako.
Kralj nije odgovoran za smrt svojih vojnika,
niti otac za smrt svoga sina,
jer oni nisu imali nameru da ih u smrt šalju,
već da im posluže cilju.
Sem toga, nijedan Kralj, ma kako bila čista njegova stvar,
ne može da je reši sa svim vojnicima bez ljage.
Poslušnost svakog podanika pripada Kralju,
ali duša svakog podanika je njegova vlastita.
Sigurno je, kad neko umre rđavom smrću
zlo pada na njegovu glavu. Kralj za to nije kriv.
Ne želim da on odgovara za mene,
al' sam ipak odlučio da se hrabro borim za njega.
Lično sam čuo kad Kralj reče da se otkupiti neće.
Rekao je tako da bismo se mi bodro borili,
ali kad pokolju nas, on to i tad može a mi nećemo ni znati.
Ako doživim da to vidim, više mu nikad verovati neću.
Onda ga ti isplati!
Nikad mu posle nećeš verovati.
Budalaste su ti reči. - Tvoj prekor je odveć drzak.
Naljutio bih se na te, da je vreme podesnije.
Obračunajmo se, ako preživimo.
Budite prijatelji, vi engleske budale.
Dovoljne su kavge s Francuzima.
Samo na Kralja.
I naše živote, i duše naše, dugove naše,
i brižne žene, i decu našu
i naše grehe, sve Kralju na dušu.
Mi sve snositi moramo. O, teškog li uslova.
Blizanci veličine smo svi, al' potčinjeni i dahu budala.
Kol'ko spokojstva Kraljevi se liše što obični imaju ljudi.
A šta Kralj ima što običan čovek nema,
osim opšte ceremonije?
Kakav si idol ti, ceremonijo?
Šta piješ još, mesto odanosti slatke, sem otrova laskanja?
O, razboli se veličino, i naredi ceremoniji da te isceli.
Kad zapovedaš prosjačkom kolenu, možeš li i zdravlju?
Ne, ti oholi sne,
koji se tako lukavo igraš sa kraljevim mirom.
Ja sam Kralj koji te prozire i znam
da ni miro, ni žezlo
ni mač, niti kruna carska,
nit' odežda od zlata i bisera, ni bombastične kraljevske titule
ni tron na kom sedi on, ni plima raskoši
koja talasima zapljuskuje visoke obale sveta,
ni sve zajedno trostruko gizdava ceremonija,
ni sve ovo skupa da se u postelju kraljevsku stavi
ne može uspavati tako kao što spava bedni neki rob
koji na počinak ide punog tela i praznoga duha
sit od teško zarađenog hleba, nikad strašnu noć ne vidi,
to čedo pakla, već kao lakej od zore do zalaska
pod Febovim se okom preznojava,
a zatim svu noć u raju prespava.
Idućeg dana ustaje zorom, Hiperionu pomaže da uzjaše
i tako provodi godine svoje sve do samog groba.
Da nije te ceremonije,
takav bi bednik, koji sve dane provodi u radu a noći u snu,
bio ispred i iznad Kralja.
Gospodaru, Vaši su plemići brižni zbog odsustva Vašeg.
Traže Vas po logoru.
Okupi ih dobri viteže u mom šatoru
a ja ću tamo pre vas biti.
O, ti Bože rata, očeliči mi srca vojnika,
ne daj da ih obuzme strah, oduzmi im moć razuma
ako ih broj dušmanskih srca plaši.
Samo danas, Gospode nemoj
misliti na prestup moga oca koji tako do krune dođe!
Ričardovo telo sahranio sam ponovo
i na njega prolio suza više no što se krvi nasilno prolilo.
Pet stotina sirotinje plaćam godišnje
da dvaput dnevno k nebu dižu ruke, da oprostiš tu krv,
i dve sam kapele sazid'o gde sveštenici ozbiljni
još pevaju za pokoj duše Ričardove.
I još ću činiti,
mada je ništavno sve što učiniti mogu
pošto te kajanje moje posle svega
za oproštaj moli.
Moj Kralju! - Brat Gloster.
Znam već, evo idem k vama.
Dan, prijatelji,
i stvari sve čekaju da budu s Nama.
Čujte kako naši konji njište, željni su polaska.
Uzjašite ih. Zasecite mamuzama,
nek' vrela krv prsne u oči Englezima.
Vidite samo onu bandu, bednu i izgladnelu,
sam vaš izgled lep ispiće im duše,
te će biti samo ljušture od ljudi,
nema tu posla za sve nas.
Zašto čekate, velmože Francuske?
Oni ostrvski kosturi u strahu rđavo priliče jutarnjem polju.
Svoju molitvu su očitali pa sad čekaju smrt.
Učinimo malo sasvim i sve će biti učinjeno.
Nek' trube dadu znak da konjanici svi uzjašu
jer čim nas dične na razbojištu vide,
u strahu će Englezi predati nama pobedu našu!
Gde je Kralj? - Odjahao je da osmotri njihovu vojsku.
Od ratnika imaju punih šest hiljada.
Pet na jednoga. I svi su odmorni.
Strašna razlika. - O, kad bismo sad imali ovde
deset hiljada samo onih ljudi što u Engleskoj danas ne rade!
Koji je taj što tako nešto želi? Moj rođak Vestmorland?
Ne, rođače moj.
Ako nam je suđeno da tu umremo onda je dovoljno nas,
a preživimo li, to je i veći udeo u časti.
Božja je volja, molim te ne želi ni čoveka više.
Radije, Vestmorlande, proglasi kroz vojsku
da svak' ko volje nema za ovu bitku, može otići.
Pasoš će njemu biti spreman i novac za putni trošak.
Ne volimo da umremo s onim koji se plaši da sa nama umre.
Danas je praznik Svetoga Krispina.
Onaj ko preživi taj dan i kući se vrati živ,
ponosiće se kad Krispinovo ime čuje.
A onaj koji i starost doživi,
godine svake gostiće susede i reći:
"Sutra je Sveti Krispin."
Pa će zavrnuti rukav da pokaže ožiljke svoje
i reći će: "Ovo sam dobio na dan Svetoga Krispina."
Starci zaborave,
ali i kad se sve zaboravi, onaj će se sećati
podviga koje je činio tog dana.
Onda će im naša imena biti prisna k'o imena najbližih,
Kralj Henri, Bedford i Ekseter,
Vorik i Talbot, Solzberi i Gloster,
dugo će ostati u sećanju uz pehare pune.
Tu priču otac pričaće svom sinu
a dan Svetog Krispina nikad neće proći
sve od danas pa do kraja sveta,
a da se ljudi ne sete nas,
nas nekolicine,
nas srećne nekolicine, nas bratske družine,
jer onaj što sa mnom krv prolije, biće mi brat.
I ma kako niskog roda bio, danas će rang oplemeniti svoj.
A gospoda koja sada u Engleskoj spavaju,
proklinjaće sebe što nisu bili ovde,
i osećat' će se malenim kad ko bude govorio
da se na dan Krispina Svetog s nama borio!
Spremi se brzo, gospodaru moj,
Francuzi su u borbenom poretku i oni će nas uskoro napasti!
Sve je spremno ako nam je spreman duh.
Nek' propadne taj kome duh okleva.
Sad ne želiš pomoć iz Engleske?
Ako bi Božja volja bila, gospodaru, vi i ja bismo
bez ičije pomoći mogli voditi ovu kraljevsku bitku.
Svoja mesta znate. Bog nek' je sa svima!
Dolazim opet da doznam Kralju Henri
pristaješ li da se sad otkupiš pre sigurnog poraza.
Ko te sad šalje? - Zapovednik Francuski.
Molim te, nosi moj odgovor raniji.
Reci, neka me zarobe, pa nek' prodaju moje kosti.
Gospode, što se sirotim ljudima podsmevaju?
Ponosno kažem,
zapovedniku svom reci da smo mi ratnici,
uprljani smo od svog marša po kiši i zemljištu blatnom,
al' srca naša bodra su i hrabra!
Zato glasniče, uštedi trud svoj
i za otkupninu nemoj dolaziti više.
Neće oni dobiti, kunem se, ništa sem ovih zglobova!
A ako i njih dobiju onakve kakvim ću ih ostaviti,
malo će im koristiti.
Tako reci. - Hoću, Kralju Henri,
Zbogom tebi. Više ti glasnika nikad nećeš čuti.
Gospodaru, na kolenima molim da prethodnicu ja vodim.
Vodi je, hrabri Jorče.
Sad napred, borci od megdana,
Bog deli sudbu ovog dana.
Sad će naša scena na bojištu biti
gde ćemo, ah štete, mnogo osramotiti,
s nekoliko nevešto ukrštenih mačeva
u besmislenoj kavzi, ime Aženkura.
Spremni!
Svi su nam redovi razbijeni. - O, neizmerna sramoto!
Sramota je to večna,
i ništa drugo do sramota.
Umrimo u borbi. Na još jedan juriš.
Još nas ima dosta da mnoštvom satremo Engleze ako reda bude!
Đavo nek' nosi red! U gužvu idem,
nek' život bude kratak da dug ne bi bio sram!
Zemljaci hrabri, dobro učiniste,
al' još gotovo nije, još se Francuzi na bojištu drže!
Poubijali su dečake i prtljag razneli.
To je sasvim protivno ratnom pravu.
Gori primer bezočnog nitkovluka
ne bi se mogao pružiti!
Kaži po savesti, nije li tako?
Nijedan dečak nije ostao živ.
Nisam se ljutio otkad dođoh u Francusku,
do ovoga časa! - Evo dolazi francuski glasnik, moj Kralju.
Šta sad ovo znači, glasniče?
Dođe li opet po otkup?
Ne, veliki Kralju, milostivu dozvolu molim
da prođemo kroz krvavo polje i svoje mrtve sahranimo.
Da odvojimo plemstvo od seljaka
jer mnogo tu kneževa leži ogrezlo u najamničkoj krvi.
Dopustite, veliki Kralju, da bojište pregledamo mirno
i sahranimo naše poginule. - Istinu ti kažem, glasniče,
još ne znam je li dan naš, ili nije.
Dan je vaš.
Na tom nek' je Bogu hvala a ne našoj snazi.
Kako se zove onaj zamak tamo?
Zovu ga Aženkur.
Onda ćemo ovo bojno polje zvati Aženkursko.
Na njemu je bitka dobijena na Krispinov dan.
Vaš slavni čukunded, dopustite da kažem,
i brat vašeg dede, Edvard, veliki Crni Knez od Velsa,
kao što sam čitao u hronikama,
bili su vrlo hrabru bitku ovde u Francuskoj.
Jesu, Flueline. - Istinu kažete, Vaše Veličanstvo.
Ako se Vaše Veličanstvo seća,
Velšani su se dobro pokazali u polju praziluka
i kitili su njime monmautske kape.
Kao što Veličanstvo zna,
on je do danas ostao časni znak vojničke službe.
I verujem da ga bez zazora nosite na dan Svetog Davida.
Nosim ga kao slavnu uspomenu,
jer i ja sam Velšanin, dobri moj zemljače.
Sva voda iz Vaja ne bi mogla
da ispere velšku krv iz tela Vašeg Veličanstva.
Bog je blagoslovio i čuvao dok je ona u volji Njegove milosti.
Hvala, dobri moj zemljače.
Isusa mi, ja sam zemljak Vašeg Veličanstva
ne krijem to ni od koga, priznaću pred celim svetom.
I nemam se čega stideti pred vama, hvala Bogu,
dokle god je Vaše Veličanstvo pošten čovek.
Tako mi Bog pomogao.
Je li mi sreća nevernica sad?
Vest imam da mi je Neli umrla.
Starim i iz mojih umornih udova
batinama je isterana čast.
Pa podvodač ću postati,
i biću sklon kesaroštvu brzom rukom.
U Englesku ću se iskrasti,
pa ću tamo krasti.
Glasniče, jesu li mrtvi izbrojani?
Ovde je broj palih Francuza.
Ova beleška kaže
da deset hiljada Francuza, na bojištu osta.
Od kneževa u tom broju ih je stotinu i dvadeset šest,
a uz njih je vitezova, nižeg plemstva i hrabre gospode
osam hiljada i četiri stotine,
od kojih je pet stotina juče poviteženo.
Kraljevski su združeni u smrti.
A gde je broj palih Engleza?
Edvard, vojvoda od Jorka,
grof od Sofolka,
vitez, Ričard Kajtli,
Dejvi Gem, plemić
i niko drugi od imena, a od svih ostalih
još samo dvadeset i pet.
To je čudesno.
Hajd'mo u selo u povorci
i objavite smrt po vojsci,
da se ne hvalimo i oduzimamo hvalu koja samo Bogu pripada.
Je li zakonito, Veličanstvo, reći koliko je pobijeno?
Jeste kapetane, ali uz priznanje
da se Bog borio
sa nama.
Da, savesti mi.
Učinio nam je veliko dobro.
Izvršimo sve svete obrede.
Neka se pevaju "Non Nobis" i "Te Deum."
Neka se mrtvi hrišćanski sahrane.
A zatim za Kale, pa onda u Englesku,
gde se nikad ranije
iz Francuske nismo vratili pobedonosnije.
Ne nama, Gospode, Gospode,
ne nama Gospode,
već imenu, već imenu,
Svome daj slavu.
Ne nama, Gospode, Gospode,
ne nama Gospode,
već imenu, već imenu,
Svome daj slavu.
Mir ovome skupu.
Bratu Francuzu želimo zdravlje i prijatan dan.
Radost i lepe želje našoj kraljevskoj rođaci Katarini.
Kao ogranku i članu kraljevske porodice što udesi ovaj skup,
pozdrav, vojvodi od Burgundije. Francuski kneževi i velmože.
Dobro zdravlje svima.
Radosni smo što vas vidimo, vrli brate engleski,
i sve vas, kneževe engleske.
Moja dužnost prema obojici iz podjednake ljubavi potiče,
veliki Kraljevi Francuske i Engleske.
Pošto sam uspeo da okrenuti licem u lice
pogledate jedan drugog i izmenjate pozdrave,
nije zazorno ako pitam pred ovim kraljevskim skupom,
zašto ne bi taj siroti i izmrcvareni mir,
u najboljem ovom vrtu sveta,
u plodnoj Francuskoj, podigao svoj divni lik?
Avaj, odveć je dugo on izgnan iz Francuske
i svi mu plodovi zemljodelstva u gomilama leže,
truleći u vlastitom obilju.
I kao što naši vinogradi, oranice, livade i živice,
ostavljeni sami sebi podivljaju,
tako naše porodice, mi i deca naša
zanemarili smo, il' ne učimo jer vremena nema,
nauke koje dolikuju zemlji našoj,
već rastemo k'o divljaci i dokoni vojnici
koji nemaju drugog posla do da o krvi misle,
navikavamo se na psovku, surovost, aljkavo odevanje
i sve drugo što je nekulturno.
I moj govor moli da se kaže kakva je to smetnja
zbog koje dobri mir te nezgode ne bi isterao
i prethodnim nas blagoslovom obasuo.
Vojvodo burgundski, ako biste hteli mir
zbog čije su odsutnosti nastala navedena nesavršenstva
onda ga morate kupiti potpunim pristankom
na opravdane zahteve naše.
Ja sam samo okom radoznalim letimično tačke mira pregledao.
Neka izvoli vaša milost odrediti nekoga iz saveta
da opet zaseda s nama, pa ćemo brzo dati
naš usvojeni, konačni odgovor.
Hoćemo, brate.
Al' Katarina, rođaka Naša, neka ostane sa Nama.
Ona je glavni zahtev u svim našim tačkama raznim.
Drage je volje ostavljamo Vama.
Prekrasna Katarino, želiš li
da naučiš ratnika rečima, koje u gospinom uhu umeju
da njegovu ljubavnu parnicu pred njenim srcem odbrane?
Rugalo bi mi se Vaše Veličanstvo.
Ja ne govorim vaš engleski.
Lepa Katarino, ako ćeš me iskreno voleti
svojim francuskim srcem, onda ću rado čuti to priznanje
i na tvom lošem engleskom. Voliš li me, Kato?
Oprostite, ne znam šta znači "voliš li me."
Anđeo na tebe liči, Kato, i ti si kao anđeo.
Šta kaže? Da ličim na anđela? - Zaista je to rekao.
Dobri Bože, jezici muški su puni prevara.
Šta kaže lepotica?
Da su jezici muški puni obmana?
Da, muški su jezici puni obmana. To kaže princeza.
Vere mi, moje udvaranje je zgodno za tvoje razumevanje.
Ne umem da govorim zaobilazno o ljubavi,
al' ako me još nešto pitaš, samo ćeš me zbuniti.
Daj mi svoj odgovor, pa da se rukujemo. Šta kažeš, gospo?
S vašim dopuštenjem, ja razumela dobro.
Ako tražiš od mene stihove il' igru, Kato, upropastićeš me.
Ako bih mogao osvojiti damu skakanjem u sedlo
s oklopom na sebi, brzo bih došao do žene.
Mogao bih da se tučem kao mesar i da ne spadnem s konja.
Ali Boga mi, Kato, ne mogu da izgledam snebivljiv,
niti da besedim s uzdasima, nit' da vešte izjave dajem.
Ako možeš da voliš čoveka ovog kova, Kato,
onda neka tvoje oko vidi ono što mu godi.
Govorim ti k'o običan ratnik,
ako me možeš voleti takvog, uzmi me,
ako ne, umreću, al' ne za tvojom ljubavlju.
Mada te volim.
Ako hoćeš takvog, uzmi me,
pa ćeš uzeti ratnika,
uzmi ratnika pa ćeš uzeti Kralja.
Pa šta kažeš onda na moju ljubav?
Govori, lepa moja, i to lepo za mene, molim te.
Je li moguće da ja volim neprijatelja Francuske?
Ne, nije moguće da ti voliš neprijatelja Francuske, Kato,
ali voleći mene, volećeš prijatelja Francuske,
jer ja nju tako volim da se ni od jednog sela rastati neću,
hoću da je sva moja, a kad je Francuska moja a ja tvoj,
onda je i Francuska tvoja i ti si moja.
Ja to ne razumela. - Ne, Kato?
Reći ću ti isto na francuskom, koji će, siguran sam,
visiti o mom jeziku k'o venčana žena o muževom vratu,
zapinjaće stalno.
A kad je Francuska moja
a ja tvoj
Kako ono beše?
Onda je i Francuska tvoja
i ti si moja.
Isto mi je lako kraljevinu osvojiti k'o francuski govoriti.
Dirnuti te njime neću, pre ću te nasmejati.
S vašim dopuštenjem,
francuski kojim govorite bolji je od mog engleskog.
Vere mi, nije.
Al' Kato, razumeš li ovoliko engleski?
Možeš li me voleti?
Ne mogu reći. - Može li neka od tvojih susetki reći? Pitaću ih.
Časti mi, na pravom engleskom kažem, volim te,
ali se ne smem zakleti da i ti voliš mene.
No ipak, krv moja počinje da mi laska tako,
uprkos mom bednom liku.
Prokleto slavoljublje moga oca.
Mislio je na građanske ratove kad me je rodio,
pa sam stvoren surovog izgleda sa gvozdenom crtom,
te kad dođem da udvaram damama, ja ih uplašim.
Al' što budem stariji, to ću bolje izgledati.
Moja uteha je da starost, taj smežurač lepote
ne može više poružniti moje lice.
Ako me hoćeš, dobićeš me u najgorem stanju,
ali ćeš me imati, ako me budeš imala, sve boljeg i boljeg.
I zato mi reci najlepša Katarino,
hoćeš li da me imaš?
Daj mi svoj odgovor nepravilnom pesmom,
jer je tvoj glas pesma a engleski jezik nepravilan.
Stoga, kraljice svega, Katarina, hoćeš li me?
To je kako htedne Kralj, moj otac.
On će to rado hteti, obradovaće se, Kato.
Onda ću i ja biti zadovoljna.
Na to ti ljubim ruku i svojom Kraljicom nazivam.
Ostavite se toga, moj gospodaru!
Neću da umanjujete svoju veličinu
ljubeći u ruku nedostojnu sluškinju.
Oprostite mi, preklinjem vas, moj moćni gospodaru.
Onda ću ti poljubiti usne, Kato.
Nije običaj dama i devojaka da se pre udaje ljube.
Gospođo moj tumaču, šta kaže?
Da nije običaj dama u Francuskoj...
Ne znam kako se ljubljenje kaže na engleskom. - Poljubiti?
Vaše Veličanstvo razume bolje nego ja.
Nije običaj devojaka u Francuskoj
da se pre udaje ljube, htela je reći? - Da, zaista.
O, Kato, lepi običaji se klanjaju velikim Kraljevima.
Tebe i mene ne može sprečiti slab običaj neke zemlje,
jer mi smo tvorci manira.
Stoga strpljiva i popustljiva budi.
Mađija je u tvojim usnama, Kato.
Rečitiji je njihov medeni dodir
od svih jezika francuskog saveta.
Evo dolazi tvoj otac.
Bog čuvao Vaše Veličanstvo.
Moj kraljevski rođače, učite li Vašu princezu engleski?
Hteo bih da ona sazna, lepi moj rođače,
koliko je savršeno volim, i to na dobrom engleskom.
Pristali smo na sve razumne uslove.
Onda mi dajte svoju kćer.
Uzmi je, dobri zete
i iz njene krvi podigni mi potomstvo
da kraljevine naše, Francuska i Engleska,
čije obale blede od zavisti međusobne,
prestanu s mržnjom.
Da im ova lepa veza usadi
susedsku i hrišćansku slogu u grudi,
te da rat nikad svoj mač ne isuče više
između Engleske i lepe Francuske.
Sa srećom, Kato. Svi mi svedoci budite
da je ovde ljubim kao svoju suverenu Kraljicu.
Nek' Bog, najbolji tvorac brakova
spoji naša srca u jedno i kraljevstva u jedno.
Čovek i žena, iako dvoje, u ljubavi su jedno,
tako i kraljevine naše nek' su u takvoj slozi
da nikad zlo delo niti ljubomora,
koja često kvari sreću blagoslovenog braka,
ne razdvoji njihova bića
ovim saveznim ugovorom združena.
Da se tako dogoditi može,
kaži "Amin" milostivi Bože.
Amin.
Ovde je pesnik prave veličine
pognut nad naše povesnice strane
sužavao vidik i slavio dane
velikih ljudi i zasluge njine.
Podigao se velikan Engleske
mač su mu ruke pružile nebeske
da njime osvoji najlepši vrt sveta
i ostavi sinu da njim gospodari.
Sin vrt gubi, jer k'o dete Kralj osta,
mnogi državnim upravljačem posta,
a Engleska poče sama da krvari.
Mnoga tu drama pokaza se nova,
želim da se vama dopadne i ova.