Titulky vytvořil playstick3 Korekci provedla ArwyKraft
Kdysi dávno v odlehlém království
stála malá vesnička na okraji lesa...
- Přeji si... - A v této vesničce...
- ...víc než cokoliv... - ...žila mladá dívka,...
- ...více než život, více než šperky... - ...bezstarostný mladý chlapec...
- ...více než život... - ...a bezdětný pekař...
- Přeji si... - ...se svou ženou.
- ...víc než cokoliv - víc než měsíc...
- Přeji si... - Král pořádá festival.
- více než život... - Přeji si... - Přeji si jít na festival.
- více než bohatství... - a bál... - Přeji si
- aby nám kráva dala nějaké mléko. - Víc než cokoliv...
Přeji si, abychom měli dítě.
- Přeji si jít na festival. - Aby nám kráva dala nějaké mléko či dokonce sýr...- Přeji si.
- Přeješ si jít na festival? - Chuděrce umřeli rodiče.
- Ty, Popelka a festival? - Přeješ si jít na festival?
Na festival?! Na královský festival!??
A teď žije se svojí macechou...
Na festival?!!!
...která má své dvě vlastní dcery.
- Podívej se na své nehty! - Podívej se na své šaty!
- Lidé by se ti smáli! - I tak..
Ona/Ty/Já si přeji jít na festival?
A tancovat před princem?!
Všechny tři byli krásné napohled, ale srdce měly zlé a černé.
Mladý chlapec neměl otce,
- a jeho matka... - Přeji si.
No, ta byla s rozumem v koncích.
Přeji si, aby můj syn nebyl hlupák.
Přeji si, aby v mém domě nebyl bordel.
Přeji si, aby krávy byly plné mléka.
Přeji si, aby zdi byly plné zlata.
Přeji si mnoho věcí.
Co prokristapána děláš s krávou v domě?
Myslel jsem, že když on bude v pohodlí a teple, dá nám nějaké mléko.
Je to ona! Kolikrát ti to musím říkat? Jenom ona dokáže dát mléko!
A pak tady byla hladová, malá holka...
která vždy nosila rudý plášť... Hele!
Přeji si. Není to pro mě, je to pro mojí babičku, v lese.
Bochník chleba, prosím, vezmu ho své chudé, hladové babičce v lese...
Jenom bochník chleba...
prosím.
Popelko, pokud dokážeš sesbírat tuto čočku a dodělat domácí práce včas,
pak s námi můžeš jít na bál.
- Pojďte, dámy... - Ano, matko.
Hodně štěstí!
Sleťte se ptáčci, z okapů a listů, přes pole, z hradů a rybníků...
Žádné mačkání, kamaráde...
Rychle, ptáčkové, švihejte mezi popelem.
Berte a klovejte, ale rychle prosejte skrz popel.
Do hrnce...
- Trefa! - Co to děláš?
Přestaň vyvádět!
Poslouchej mě dobře synu. Musíme vzít Milky-White na trh.
Matko ne, on je ta nejlepší kráva na světě!
Byla. Nedala nám celé týdny mléko. Nemáme žádné jídlo ani peníze, musíme jí prodat.
- Ale Milky-White je moje nejlepší kamarádka! - Podívej se na ní!
Má brouky na vemenech.
Má mouchy v očích.
- Má bouli na zadku, dost velkou, aby to byl hrb! - Ale...
Nemáme čas sedět a váhat...
Když její kohoutek vysychá...
A nikdo si nenechává krávu jako kamaráda!
Někdy přemýšlím co máš v té své hlavě.
Do lesů, je čas jít...
...nechci odejít, ale musím.
Do lesů. Je čas, a tak musím zahájit svou cestu!
Do lesů skrze stromy, tam kde jsem očekávána, madam.
Do lesů k babiččině domu...
Jsi si jistá svou cestou?
Cesta je prázdná. Světlo je dobré, nebojím se, protože nikdo by neměl.
Lesy jsou jen stromy, stromy jsou jenom les.
Docela mi vadí se zeptat, ale nemáte košík?
Asi si neplánuješ žádný z nich koupit, že?
- Nezatoulej se a nezpozdi se! - A měla by jsi nechat něco z toho babičce.
O můj...ona je...
Do lesů a dolů údolím, cesta je rovná, dobře to vím.
Do lesů, a kdoví, co mě čeká na cestě?
Do lesů, abych přinesla nějaký chleba babičce, která leží nemocná v posteli.
Nikdy nemůžeš říct co leží dál, pro všechny, co ví, že je dávno mrtvá.
Ale do lesů, do lesů, do lesů, do babiččina domova, než bude tma!
- Popelko! - Pojď sem!
Leťte ptáčci, zpátky k nebesům,
Zpátky na okapy, na listí, do polí a...
Pospěš si a učeš mi vlasy Popelko! Vážně máš na sobě tohle?
Tady jsem našla malou dírku, Popelko! Nemůžeš to zakrýt kloboukem?
- Vypadáš úžasně. - Já vím.
- Ona myslí mě. - Ne, nemyslí!
Matka říkala buď hodná, otec říkal buď zdvořilá,
To byla vždy jejich rada. Takže buď zdvořilá, Popelko, hodná Popelka, zdvořilá
- hodná, hodná, zdvořilá... - Pevněji!
Co je dobrého na tom být hodná, když všichni jsou slepí
a vždycky mě nechávají za sebou, nevadí,
Popelka, štědrá Popelka, zdvořilá-hodná-zdvořilá-štědrá-hodná-zdvořilá.
Ne tak pevně! Blbko!
- Kdo by to mohl být? - Prodali jsme poslední bochník chleba!
To je ta čarodějnice od vedle!
- Nemáme žádný chleba. - Já nechci váš chleba.
- Tak co si přejte? - Nejde o to, co já si přeji. Ale co si přejete vy.
V tom břiše se teď nic nevaří, že ne?
A nikdy nebude... Pokud neuděláš přesně to, co řeknu.
Do tří dnů se objeví modrý měsíc.
Jenom tehdy může být kletba zrušena.
Jaká kletba?
- Ta kterou jsem uvalila na tento dům! - O čem to mluvíte?
Dříve, když jste byli ještě mimina,
tvůj otec přivedl svou mladou ženu a tebe do tohoto domku .
Byli krásný pár. Ale ne krásní sousedé.
Víš, tvá matka...
si vytvořila si nezvyklou chuť k jídlu, když čekala dítě.
Obdivovala mojí krásnou zahradu...
a řekla tvému otci, že více než cokoliv chtěla...
v celém světě byla... zelenina, zelenina, a nic jiného než zelenina:
Petržel, papriky, kapusta a celer. Chřest a řeřicha, kapradiny a salát...!
Řekl, “Dobře,” ale dobré to nebylo. Protože jedné podzimní noci
jsem ho nachytala na své zahradě.
Vykrádal mě, znásilňoval, vykopával můj tuřín, útočil na mou rukolu.
A trhal můj zvonečník, mého šampióna, mého oblíbence. Právě tam jsem na něj
měla uvrhnout svou kletbu.
Mohla jsem ho proměnit v kámen
nebo ve psa či židli...
Ale nechala jsem mu svého zvonečníka. Měla jsem hodně v zásobě, ale na oplátku
jsem řekla, "fér je fér: necháte mně vzít si dítě, které nosí tvá žena,
a budeme si rovni.”
- Měl jsem bratra? - Ne.
Ale měl jsi sestru.
Kde je?
Teď je moje...
a nikdy jí nenajdete!
Malá cena za to, co mi tvůj otec ukradl.
Stálo mě to moje mládí, mou krásu. Matka mě varovala, že mě potrestá
kletbou ošklivosti, když je ztratím.
- Ztratíte co? - Fazole!
- Fazole? - Neobyčejné fazole! Nechala jsem ho jít, nevěděla jsem, že mi je sebral.
Sledovala jsem ho přelézat zeď, když v tom bum! Bác! Uhodil blesk!
No, to je jiný příběh... Nevadí. Každopádně...
Nakonec velký den přišel,
A splnila jsem svůj nárok: ”Neberte mi to dítě”, ječela a pištěla.
Ale já si ho vzala a schovala, kde jí nikdo nikdy nenajde.
A tvůj otec brečel a tvá matka zemřela
A jako bonus... Připouštím, měla jsem z toho radost...
Řekla jsem, “Promiňte, stále nejsem dost uklidněná.”
A uvalila jsem na ně jedno malé kouzlo...
Na tebe také, synu... Aby tvá rodina byla už navždy neplodná...
- Jak jste mi to mohla udělat? - A když tvá matka zemřela...
...tvůj otec tě opustil. Tvůj otec nebyl otec...
- ...tak proč by si ty měl být? - Moc mě to mrzí...
- Moc se omlouvám... - Teď už tu není žádný povyk, žádné scény a moje zahrada jen kvete.
Měli byste vidět moje nektarinky!
Ale řeknu vám to samé jako králům a královnám: Už nikdy více si nezahrávejte s mou zeleninou!
Hlavně s fazolemi.
- Proč musím jít do druhé vesnice? - Protože každý v této vesnici...
- ...ví, že kráva nedala ani kapku mléka už týdny. - Ale to je podvádění.
Hladovíme, Jacku. Nerozumíš tomu?
A neber za ni méně než 5 liber.
- Posloucháš mě? - Ano.
- Kolik si za ni máš vzít? - Méně než 5 liber.
- Více! Než pět. - ... než pět!
Do lesů musíš jít. Musíme žít, je mi jedno jak.
Do lesů, abys prodal krávu, musíš se vydat na cestu.
Skrze les a nezpozdi se.
Musíme čelit trhu.
Do lesů, až na konec cesty...
Do lesů, prodat přítele...
Přejete si zlomit tu kletbu?
K tomu budu potřebovat jistý lektvar. Jděte do lesů a přineste mi:
Za prvé: krávu bílou jako mléko,
Za druhé: plášť červený jako krev,
Za třetí: vlasy žluté jako kukuřici,
Za čtvrté: pantofel čistou jako zlato.
Přineste mi tyto věci než odbije půlnoc...
Do třech dnů, pak se znovu objeví modrý měsíc,
který se objeví jednou za sto let. Přineste je...
A já vám garantuji dítě tak perfektní, jak jen dítě může být.
Běžte do lesa!
Dámy. Náš kočár čeká!
Mohu jít teď na festival?
Festival! Drahá, co ty nehty! Drahá, co to oblečení!
Čočka je jedna věc, ale drahá, takto by si z nás udělala hlupáky festivalu
a znechutila prince!
Festival trvá tři dny. Jistě mě tam můžete vzít aspoň na jeden.
Král se snaží najít svému synovi ženu...
ne ušpiněnou služku! Musíme jet!
Jeďte!
Přeji si
Podívej se co jsem našla. Na, vezmi si to...
- To si brát nebudu. - Proč?
Bylo to mého otce. Slyšela jsi, co říkala.
Tohle je všechno jeho chyba. Nechci s ním mít nic společného!
Fazole.
Musejí to být ty fazole čarodějnice!
- Vezmeme si je s sebou. - My?
Počkej chvilku!
- Ty nejdeš. Není to bezpečné. - Mohu ti pomoct.
Ne. Zvládnu to sám.
To můj dům je prokletý. Pouze já mohu nést to břímě, můj dům je prokletý.
Ne, ne, kouzlo je na našem domě. My musíme nést to břímě spolu, kouzlo je na našem domě.
Připomeň mi. S čím se mám vrátit?
Ty si to nepamatuješ?!
Krávu bílou jako mléko,
plášť červený jako krev,
vlasy žluté jako kukuřice, pantofel čistou jako zlato.
Krávu bílou jako mléko, plášť červený jako krev,
vlasy žluté jako kukuřice,
pantofel čistou jako zlato.
Stále si přeji jít na festival,
ale jak se na něj dostanu?
Už vím... navštívím matčin hrob, hrob u vrby,
a řeknu jí, že chci jít na králův festival...
Do lesů, je čas jít, může to být varné, však ty víš.
Do lesů... Ale i tak, musím se vydat na cestu.
-Do lesů, cesta je rovná, víš to moc dobře, -Ale kdo ví...?
Do lesů, zrušit tu kletbu.
Do lesů navštívit svou matku...
-Do lesů prodat krávu...
- pro peníze!... - abych mohla na festival...
Do lesů do babiččina domu...
...cesta je prázdná, světlo je dobré.
Nebojím se, protože nikdo by neměl.
Les jsou jenom stromy, stromy jsou jenom les.
Není potřeba se bát... Něco je tady na pasece.
Do lesů bez zpoždění, ale opatrně nesejít z cesty.
Do lesů, kdoví, co čeká na cestě?
Do lesů sehnat věc, která stojí za to cestovat.
- Do lesů vidět krále... - prodat krávu...
- vytvořit lektvar... - Vidět... - Prodat... - Sehnat...
- Přinést... - Zlomit... - Jít na festival...! - Do lesů!
Do lesů! Do lesů,
Potom pryč z lesů a být doma před soumrakem!
Hluboko v lesích
Popelka zasadila větvičku u matčina hrobu.
A chodila sem tak často a plakala
tak moc, že její slzy zalévaly větvičku, ze které vyrostl překrásný strom.
Přeji si...
Co si přeješ, mé dítě?
Víš, co si přeješ? Seš si jistá tím, co si přeješ a co chceš?
Pokud víš, co chceš, tak si přej...
Požádej strom
a budeš mít své přání splněné.
Děkuji, matko.
Na své cestě k babičce se malá dívenka ocitla...
ve velmi neobvyklé části lesa.
Dobrý den, mladá slečno.
Dobrý den, pane vlku.
- Kampak tak pospícháš? - Ke své babičce.
- A copak to máš ve svém košíku? - Je to chleba pro babičku...
takže bude mít něco dobrého, aby byla silná.
- A kdepak tvá babička žije? - Ještě čtvrt cesty do lesa,
její dům je ve velkém dubu.
Podívejte na to maso, růžové a tučné.
Ahoj, malá holčičko...
měkká a čerstvá, ani jeden hrb. Ahoj, malá holčičko...
tahle je speciálně bujná,
výborná...
Ahoj, malá holčičko.
Kam tak spěcháš? Míjíš všechny květinky.
Světlo nebude svítit věčně,
- dej si načas. - Matka řekla, ”přímo za nosem,” bez zpoždění,
- Nebo být svedena. - Ale pomalu, malá holčičko,
Ptáčci zpívají sladce.
Prošvihneš všechny ptáčky,
cestuješ tak rychle.
Babička první, pak ztratí tuk... Jaký zábavný pár.
Naprosto perfektní: jeden křehký, jeden ohebný... Moment, má drahá...
Matka řekla, ”Ať se stane cokoliv,
následuj cestu a nezahýbej.”
Přesně tak, malá holčičko... Kterákoliv cesta stojí za prozkoumání.
Jenom jedna by byla nudná.
A podívejme, co ignoruješ...
Přemýšlej o těch stárnoucích, křupavých kostech, potom něco čerstvého na talíři.
Popřemýšlej nad tím chutným požitkem dvakrát za den...
není možné...
popsat co cítíš...
když mluvíš se svým jídlem!
Pro babičku.
Matka řekla nescházej. Ale myslím, že mám malé zpoždění...
Babička by mohla chtít kytici...
- Nashledanou, pane vlku. - Nashledanou, malá holčičko.
Zdravím...
- Na co čekáš?! Běž pro ten plášť! - Vyděsila jste mě!
vezmi ho! vezmi ho! vezmi ho!
- Jak ho mám vzít? - Půjdeš k té...
- malé chudince a vezmeš si ho. - Nemůžu si jen tak vzít plášť
malé holčičce. Proč ho nevezmete vy!
- To jsou pravidla. - Proč myslíš, že jsem požádala tebe?
Nemám dovoleno se dotýkat žádných objektů!
Sežeň mi, co potřebuju!
Zdravím, malá holčičko.
- Zdravím, pane pekaři. - Zbyly ti nějaké dobroty pro babičku?
Snědla jsem všechny dobroty a půlku bochníku chleba.
Vidím! Teď mi pověz... Kde jsi sehnala tak pěkný plášť?
- Babička mi ho vyrobila. - Vážně?
- Také bych chtěl takový červený plášť. - Vypadal byste docela blbě.
Mohu se na něj podívat?
- Ne! - Moc ho potřebuji.
Prosím... Vrať mi ho!
Omlouvám se. Jenom jsem se chtěl ujistit, že máš ten plášť opravdu ráda.
Teďka běž hezky k babičce... A buď opatrná, aby ti cestu nezkřížil vlk.
Radši bych kdykoliv potkala vlka než vás!
Tohle je beznadějné.
Nikdy nenajdu červený plášť, nebo žlutý pantofel, nebo zlatou krávu...
...nebo to byla zlatá pantofel a žlutá kráva?
- Co tu děláš? - Zapomněl sis svou šálu.
Neměla bys tu být. V lese není bezpečno!
- Chci pomoct. - Ne! Kouzlo je na mém domě...
Našem domě... Musíme nést břímě spolu! Kouzlo je na... jenom
já mohu nést břímě, kouzlo je na mém domě...! Kouzlo je na...
Kráva bílá jako... ...mléko.
Jdi.
Zdravím, mladý chlapče.
- Dobrý den, pane. - Copak děláš s krávou uprostřed lesa?
Mířil jsem na trh,...
- ale asi jsem se ztratil. - A co tam plánuješ dělat?
- Prodat svou krávu, pane.
- Ne za méně než pět liber. - Pět liber!
Kde seženeme pět liber?
Musí dávat hodně mléka, když stojí pět liber?
Ano, madam.
A co když nedostaneš tuhle částku? Co pak budeš dělat?
O tom jsem nepřemýšlel...
Tohle je všechno co máme...
Fazole? Nesmíme se zbavit našich fazolí!
No, pokud si myslíš, že musíme...
- Fazole výměnou za mou krávu? - Ale synku, tohle nejsou obyčejné fazole.
Tyto fazole jsou... kouzelné.
Kouzelné? Jak kouzelné?
Pověz mu!
Je to... je to kouzlo, které nelze popsat.
Kolik fazolí?
- Šest. - Pět.
Stojí libru za kus, nejméně.
- Mohl bych si někdy svojí krávu koupit zpět? - No ...Ano...
...snad.
Ano, s nimi to bude fér obchod.
Tady máš...1, 2, 3, 4, 5.
Dobře. Hodně štěstí, bylo mi potěšení s tebou obchodovat.
Jednoho dne si tě koupím zpět.
Slibuji!
vezmi tu krávu a běž domů!
- Jenom jsem se snažila pomoct. - Kouzelné fazole!
Nemáme žádný důvod věřit tomu, že jsou kouzelné!
Zrušíme tuhle kletbu tak, že budeme podvádět?
Nikdo by mu za tohle stvoření nedal víc.
Prokázali jsme mu laskavost. Aspoň budou mít nějaké jídlo.
- Pět fazolí?! - Chceme dítě nebo ne?
- Jistěže. Chci. - Ale... máme jenom jednu šanci.
Nevidíš to? A pokud selžeme...
Jen si nejsem jistý, jestli jsem připraven být otcem.
- Proč to říkáš? - Kvůli svému otci.
- Nejsi on. - Já nevím...
Pokud to nemůžeš udělat pro sebe,
můžeš to aspoň udělat pro mě?
Dobře. Ty vezmi krávu a půjdeš domů.
Najdu zbytek věcí. Sám.
Lociko. Lociko.
Spusť mi své vlasy dolů.
Lociko...
Stará kouzelnice dala jméno Locika dítěti,
které schovala a zamkla ve věži.
Ale nevěděla, že dívčin zpěvavý hlas
přivábil pozornost pohledného prince.
Lociko...
- Vypadáš dnes krásně, má drahá. - Děkuji, matko.
Přinesla jsem ti tvé oblíbené.
Ostružiny,
čerstvé ze zahrady.
Jak se malá dívka blížila k dubovému domu své babičky,
byla překvapená, že dveře byly otevřené dokořán.
Ach jo, jak špatně se cítím. Možná za to můžou všechny ty dobroty.
- Babičko? - Pojď dovnitř, má drahá.
Babičko, vypadáš dnes divně.
Jaké máš velké uši !
To abych tě lépe slyšela, má drahá.
A s jediným chramstnutím vlk už hltal malou holčičku.
No, byl to den, kdy se najedl za dva.
Nemůžu uvěřit, že jsem to právě udělal.
Počkat!
Nejdeš nám pomoct stáhnout to zvíře z kůže?
- Ne díky! - Co jsi sakra za lovce?
- Jsem pekař. - Počkej chvíli. Nikdy jsem ti nepoděkovala.
- Musíš být více opatrná mladá dámo. - Omlouvám se.
Měla jsem to vědět lépe. Matka řekla,
”rovně za nosem,” bez zastávek
nebo být svedena.
Měla jsem se řídit její radou...
Ale on se zdál být tak milý.
A ukázal mi spoustu věcí, spoustu pěkných věcí,
Které jsem netušila, že objevím.
Byly na mé cestě, tak jsem neváhala.
Byla jsem tak opatrná, nikdy jsem se nestarala.
A on mě dokázal tak nadchnout... No, nadchnout a vystrašit.
Když řekl “Pojď dál!” s tím odporným úšklebkem,
Jak jsem mohla vědět, co mě čekalo?
Jakmile jsem viděla jeho zuby, vážně jsem se bála...
No, nadšeně se bála.
Ale přitáhl mě blíž a spolkl,
dolů temnou, slizkou cestou, kde leží tajemství, která nikdy nechci vědět,
a když všechno povědomé zmizelo napořád,
Na konci cesty byla znovu babička.
Takže jsme ležely v temnotě, dokud jsi nepřišel a neosvobodil nás,
a přinesl nás na světlo a jsme zase
zpátky na začátku.
A teď vím věci, mnoho cenných věcí.
Které jsem předtím nevěděla:
nenechávej osud svému plášti a kapuci,
neochrání tě tak jak by měly.
A buď velmi opatrná s cizinci... I květiny mají svá nebezpečí.
A i když nebezpečí je vzrušující,
milý je něco jiného než dobrý.
Pane pekaři. Zachránil jste nám život.
Tady.
- Jsi si jistá? - Ano. Možná mi babička udělá jiný z vlkovy kůže.
Děkuji.
- Děkuji - Fuj!
Teď už vím: Nemusíš se bát. Babička má pravdu, jen buď připravená.
Není to pěkné vědět toho dost?
A trošku také ne...
Jak si to mohl udělat?
Jaký kluk by vzal výměnou fazole za krávu?
Ale ony jsou kouzelné...ten pán říkal...
- Přestaň žít ve snu! - Matko... ne!
Ty a tvoje bezcenné dobrodružství! Copak se nikdy nepoučíš, Jacku?!
Do postele! A bez večeře!
Fazole!!
První noc festivalového bálu se Popelce splnilo přání.
Princ tancoval pouze s ní, dokud se neotočil, a ona neproklouzla pryč.
Musím najít tu dívku!
- Jste v pořádku, paní? - Ano
- Ano, jenom potřebuji popadnout dech. - Jakou krásnou róbu máš na sobě.
Byla jsi na králově festivalu?
Ano.
To máš teda štěstí. Proč jsi vůbec v lese v tuto hodinu?
Tudy!
Prosím. Neříkej jim, že jsem tady.
- Můj bože! - Neviděla jsi nádhernou mladou dívku v róbě tudy projít?
- Nemyslím si, pane. - Pokud můžu, můj pane, myslím si, že jsem ji tu viděl.
Nikdy jsem královské rodině nelhala.
- Nikdy jsem nic královské rodině! - Děkuji.
Kdyby mě hledal princ, tak bych se tady neschovávala.
No, co tu děláš... a s krávou?
- Ale, můj manžel je někde v lese, a snaží se zvrátit kouzlo. - Ale!
Ale, ano. Ale řekni mi, Princ, jaký byl?
- Je to moc milý princ. - A?
A...
Je to moc pěkný bál.
- A? - A... Když jsem vstoupila, troubili.
A? Princ...?
- Ach, Princ... - Ano, Princ!
- No, je vysoký. - To je všechno?
Tančila si? Je okouzlující? Říká se, že je okouzlující.
- Nedělali jsem nic jiného, než, že jsme tančili. - Ano.
- A? - A byla to příjemná změna.
- Ne, Princ! - Ach, Princ... - Ano, Princ.
- Má šarm jako princ, myslím... - Myslíš?
Moc jsem jich nepotkala.
A je to celé zvláštní.
Ale proč by jsi utíkala?
- Není to to, co jsem čekala. - Princové, hrady, šaty...
- Nemám žádnou zkušenost s těmito věcmi. - Ale vrátíš se na festival zítřejšího večera?
Ano, ne...
- Já nevím... - Ty nevíš?
Co bych za to dala být ve tvých botách. Myslím tvých lodičkách.
- Čisté jako zlato? - Musím jít domů.
Ne, počkej! Potřebuji tvé boty!
Milky-White!
Jedna půlnoc pryč!
- Už?! - Chyť tu krávu!
Pane pekaři! Pane pekaři! Štěstí! Štěstí, pane!
Podívejte co mám! Pět zlatých kousků.
Kde jsi přišel k pěti zlatým kouskům?!
Jsou tu obři v nebesích!
Jsou tu velcí a hrozní obři v nebesích!
Pokud jsi vysoko nahoře, a podíváš se dolů na svět,
který jsi nechal a věci které znáš,
jen trochu delší pohled, vám ukáže,
jak jste malý.
Pokud jsi vysoko nahoře a úplně sám ve světě,
kde není nikdo, koho znáš.
Nebe je to hlavní a země je jen kámen, můžeš si dělat cokoliv se ti zachce.
Objevovat věci, na které sis netroufal, protože tě nezajímaly.
A najednou je tu velký a vysoký hrozný obr ve dveřích.
Obr?
Velká, vysoká a hrozná obřice
zametající podlahu,
co dává ti jídlo a dává ti odpočinek
a tiskne tě ke svým obrovským prsům,
a znáš věci, které jsi nikdy předtím neznal
Ne, dokud jsi nebyl v nebi!
Jenom pokud sis udělal kamaráda,
a ty víš, že je velká, ale ty se necítíš malý
a někdo větší než ona přijde chodbou,
aby si tě dal na oběd.
A tvé srdce je z olova a žaludek z kamene a jsi vážně vystrašen být sám,
a potom ti chybějí všechny věci, které máš
a svět, který jsi zanechal a tak málo, co máš. Srandy je konec.
Ukradni, co můžeš a uteč!
A drápeš se dolů a když se podíváš pod sebe, tak svět, který znáš začne růst:
dům a tvá matka ve dveřích.
Střecha, dům a svět, který jsi nikdy nemyslel, že objevíš.
A přemýšlíš nad všemi věcmi, které jsi viděl.
A přeješ si, abys mohl mezi nim žít,
a jsi zase zpátky, jenom jiný než předtím.
Po nebi.
Jsou tu obři v nebesích!
Jsou tu velcí, vysoký, hrozní, super strašidelní,
úžasní obři v nebesích!
Takže, tady jsou vaše peníze, pane! Pět zlatých kousků.
Kde je moje Milky-White?
Milky-White je na cestě domů s mojí ženou.
- Pojďme je najít! - Počkej chvilku! Nevím, jestli ti jí chci prodat.
Ale říkal jste, že si jí pak budu moci koupit zpět.
Chcete více peněz?
- Ne, ne, ne! O to nejde... - Nechte si je. Seženu další.
Počkej. Neřekl jsem...
Počkej!
Počkej! Počkej!
Počkej! Říkám ti počkej!
- Co tady děláš? - No...
- Koukám, že jsi našel červený plášť! - Ano. Mám plášť. Už chybí jenom dvě věci.
- Tři. - Máme plášť a krávu.
- Máš plášť... - Co jsi provedla s krávou?!
- Utekla. - Cože!
- Nedošla jsem ani domů. Hledám jí celou noc. - Jak jsi mohla?
Stejně tak mohla utéct i tobě!
- Ale neutekla!!! -Ale mohla! - Ale neutekla!
- Ale mohla! - Ale neutekla!!!
A co! Kráva je pryč! Najděte jí!
Najděte jí!!! Zrovna jsme to chtěli jít udělat. Tady.
- Mezitím... - Drž se s tím ode mě dál, hlupáku!
Nemohu se toho dotknout!
Do zítřejší půlnoci mi přineste ty věci
nebo dítě, které si přejete, nikdy nespatří světlo světa!
Nemám rád tu ženskou.
- Omlouvám se, ztratila jsem krávu. - Neměl jsem tak křičet.
Vrátíš se do vesnice? Napravím to.
A pak se budeme starat jen o nás. Už žádné čarodějnice
nebo pitomý kluci a hladové malé holčičky.
Běž! Prosím...
Běž.
- Zdravím bratře. - Říkal jsem si, kam jsi zmizel.
- Hledal jsem jí celou noc. - Jí?
- Krásku, se kterou jsem protančil noc. - Kam odešla?
Zmizela...
- ...jako lehká ranní mlha. - Byla krásná?
- Nejkrásnější. - Tím bych si nebyl tak jistý!
Musím se přiznat, také jsem našel krásnou dámu.
- Bydlí tady v lese. - V lese?
Ano.
Nahoře ve vysoké věži, která nemá schody ani dveře.
- Kde? - Dvě míle východně odsud, hned za mechovým paloučkem,
- blízko keříků s růžemi. - A jak jí navštívíš?
Stál jsem pod její věží a řekl jsem:, “Lociko,
Lociko, spusť mi své vlasy.” A potom spustila své nejdelší,
nejkrásnější vlasy - žluté jako kukuřici - a po nich jsem vyšplhal.
Lociko, Lociko!
Co je to za jméno? Ty vtipálku!
Nikdy jsem nic takového neslyšel.
Říkám pravdu! Je tak pravá jako tvá dívka.
Dívka, která utíká od prince? Žádná by od nás neutekla.
Jedna přeci ano.
Byl jsem na ní zlý, nebo jsem jí opovrhoval?
Proč ode mě utekla?
Pokud ji mám ztratit, jak zpátky získám své srdce, která nade mnou vyhrála?
Bolest...! Nepopsatelná.
Když jediná věc, kterou chceš je ta, kterou nemůžeš mít.
Vysoko v její věži sedí celé hodiny, češe si své vlasy.
Radostně a krásně často ševelí radostný vánek.
Bolest...! Mnohem větší, než ta tvá,
Když víš, že by s tebou odešla, kdyby tu jen byly dveře.
Bolest! Muka, kterými nás trápí.
Co je tak fascinujícího... nebo napůl únavného...Jako to co je mimo dosah?
Nejsem citlivý, chytrý, vychovaný, ohleduplný, vášnivý,
okouzlující a pohledný dědic trůnu?
Jsi všechno, po čem by ostatní dívky mohly toužit.
- Tak proč ne...? - Vím já?
Ta dívka musí být blázen.
O bláznovství nevíš nic,
dokud nešplháš po jejích vlasech a spatříš ji, když se k ní blížíš.
Zatímco slyšíš její...
Bolest! Utrpení! Žal! I když je pro každého jiné.
Vždy deset kroků pozadu...
Vždy deset kroků napřed...
A ona je prostě nedostupná.
Bolest!
Která řeže jako nůž!
Musím ji mít za ženu.
Lociko, Lociko? Spusť mi své vlasy.
To jsi ty v tuto hodinu, můj princi?
Ano.
Odpusťte mi.
Jak pekařova žena pelášila pryč od věže,
druhé noci na festivalu vypukl chaos,
když Popelku znovu utekla od prince.
- Co to děláš? - Moc se omlouvám, ale potřebuji vaše boty.
Tady!
- Kdo je to? Kam šla? - Nemám tušení, pane.
- Nehraj hloupou, ženská! - Snažila jsem se ji kvůli vám zdržet...
Dokážu si svou slečnu chytit sám, děkuji.
- Ani vidu po ní, vazale. - No, na co čekáš? Běž jí zkusit najít. Běž!
Les může být nebezpečné místo...
Prosím, byly byste tak milé, mohu porovnat tuhle kukuřici s vašimi vlasy?
Parchante!
Milky-White!
- Myslel jsem, že se vracíš domů! - To jsi ty! A našel jsi krávu!
- Ano. Našel jsem krávu. Máme dvě ze čtyř. - Tři - Dvě - Tři
Porovnej tohle s kukuřicí.
- Kde jsi je našla? - Utrhla jsem je dívce z věže.
- Tři! - A málem...
...jsem měla i čtvrtou věc, ale utekla.
- Máme celý jeden den. Určitě ten střevíček do té doby najdeme. -My?
Myslíš tím, že budu moct zůstat s tebou?
No... stejně nás bude potřeba dva, abych mohli mít dítě.
Změnil jsi se. Jsi odvážnější. V lese jsi jiný.
Více jistý, více sdílející. Vedeš nás skrze les.
Kdyby jsi jen viděl... Nejsi ten muž jako na začátku,
jsi mnohem více otevřený, než jsem tě znala.
Je potřeba dva. Myslel jsem, že jeden
by stačil, ale není to pravda:
je nás potřeba dva, abychom prošli.
Když cesta byla těžká... Postarala se o tebe,
postarala se o nás dva. Je potřeba opatrnost,
je potřeba trpělivost, strach a zoufalství
na to se změnit, přísahal jsi, že se změníš, kdo ví, jestli ano?
- Je potřeba dva. - Změnil jsi se.
Prospívá ti to. Něco na tom lesu bude.
Jenom nepřežíváš, ale v lese vzkvétáš
Doma jsem se bála, že zůstaneme navždy stejní.
A teď tady venku
- jsi vášnivý, okouzlující, šetrný a chytrý... - Stačí jenom jeden
na to začít, ale potom když už jsi začal,
je nás potřeba dva. Není to sranda,
ale co musí být uděláno, můžeš zvládnout,
když jsme na to dva. Když si troufnu,
je to protože jsem si námi jistý,
jako párem, ve kterého každý z nás akceptuje toho druhého.
Změnili jsme se. Jsme cizinci.
Potkávám tě v lesích, koho zajímá nebezpečí?
Vím, že se dostaneme skrze les.
A až bude konec, doufejme, že změna potrvá.
Za lesem, za čarodějnicemi, střevíčky a plášti,
jenom my dva budeme ležet,
v bezpečí doma s naší krásnou odměnou,
Jenom pár z nás. Je potřeba si věřit.
Je potřeba ještě trochu, a jsme hotovi.
Chceme čtyři, neměli jsme nic. Teď máme tři.
Potřebujeme ještě jeden. Musíme být dva.
Zastavte ho! Zastavte mé vejce!
Super! Moje Milky-White.
- Moc jsi mi chyběla! - Kde jsi to našel?
- Z obrovské slepice! -Zlaté vajíčko! Nikdy předtím jsem zlaté vajíčko neviděla.
A může být vaše. Spolu s pěti zlatými kousky.
- Pět zlatých částí? - Teď si beru svou krávu.
- Ale..ne, nechtěl jsem ji prodat. - Ale vzal jste si pět zlatých částí.
- Já si je nevzal, ty jsi mi je dal. - Řekl jste, že si budu moct vzít krávu!
Nikdy jsem neřekl, že můžeš. Řekl jsem, že bys mohl.
- Vzal by sis peníze od dítěte? - Ne, ne, ne, tak to není!
Není to tak jak to zní!
Milky-White...!
Milky-White je mrtvá!
Dvě půlnoci jsou pryč!
Když se rozednilo, pekař a jeho žena měli už jenom jeden den na zvrácení kletby.
Tak jako se princ Lociky vrátil ,
znovu do zapomenuté věže.
Špatný nápad!
Jsi v pořádku?
Jo, jo, já jo.
- Neřekla jsem to jasně? Děti musejí poslouchat. - Ne, ne, prosím!
- Co jsi neměla dělat? Děti musejí vidět... -Ne!
a učit se.
Proč jsi neposlechla?
Děti by měly poslouchat.
Co pro tebe znamená? Jaká by jsi chtěla abych byla, krásná jako princ?
- Ale jsem stará. Ošklivá. Ztrapňuji tě. -Ne!
- Stydíš se za mě. - Ne!
Jsi zostuzena.
Ty nechápeš.
Už nejsem dítě. Přeji si vidět svět.
Copak nevíš co tě ve světě čeká?
Někdo tě musí bránit od světa.
Zůstaň se mnou.
Princové čekají ve světě, to je pravda.
Princové, ano, ale vlci a lidé také.
Zůstaň doma.
Já jsem domov.
Kdo tam venku by tě mohl milovat více než já? Je tam venku něco,
to já nemůžu ti dát?
Zůstaň se mnou.
Zůstaň se mnou, svět je tmavý a dravý,
zůstaň dítě, dokud můžeš být dítě.
Se mnou.
Dala jsem ti ochranu a teď jsi mě neposlechla.
Ne!
Tvůj princ už na tebe nikde nepohlédne.
On už nepohlédne nikdy na nic!
Co jsi mu to udělala?
Na tom nezáleží...
...protože tam kam jdeš, tam už tě nikdo nikdy neuvidí.
Ne, ne!
Ne!
- Ahoj, pěkný plášť! -Drž se dál od mého pláště nebo tě rozsekám na tisíc kousků!
Klid! Nechci ho.
- Kde jsi ho sehnala? - Moje babička mi ho ušila z vlka, který nás napadl.
- A dala mi tenhle nádherný nůž na ochranu. - No, podívej se co mám já ! Zlaté vajíčko.
- Kde jsi to vajíčko sehnal? - Ukradl jsem ho slepici, která
snáší zlatá vajíčky pro zemi Obrů.
Nevěřím ti.
Je to pravda. A měla by si vidět obří harfu.
Hraje nejkrásnější tóny, aniž by ses jí musela dotknout.
Jasně, že jo. Proč nejdeš do toho
království hned teď a nepřineseš jí sem?
To bych mohl.
- To by jsi nemohl! - Mohl! - Nemohl ,pane lháři!
Nejsem lhář! Seženu harfu. Uvidíš!
Jack si vzal přání malé holčičky k srdci a než by se nadál, našel se utíkajíc od Obra.
Máme už jenom den! Nevím, kde začít.
Můžeš začít tím, že koupíš novou krávu za peníze, co jsi
- vzal tomu chlapci. - Dobře,kde koupím krávu?
Půjdeš do vedlejší vesnice, Tam seženeš krávu.
- Co budeš dělat ty? - Seženu ten střevíc.
- Žlutý střevíc? - Zlatý střevíc!
Ano. Zlatý střevíc, to jsem myslel. Jak ho hodláš najít?
Minulé dvě noci jsem potkala dívku, co měla takové střevíce.
- Myslíš si, že bys jeden sehnala? - Jsem si tím jistá.
Dobře. Proč se vždy rozdělujeme?
Protože musíme, jestli chceme být spolu...
Co se děje?
Celé království se otřásalo když fazolovník padal a zabil tak obra...
...a Popelka? Ta utekla princovi... zase.
Je to moc chytrý princ,
je to princ, který je připravený.
Věděl, že se pokusím zase utéct,
rozlil smůlu na schody.
A náhle jsem chycena.
No, znamená to, že ho zajímám...
Tohle je více než zlomyslnost.
Radši se zastav a dej si na čas, když tady trčíš na schodech paláce.
Tak fajn, co chceš? Musím se rozhodnout.
Proč nezůstat a nebýt polapena? Měla bych tomu dát šanci, jak by asi odpověděl?
Ale co když ví, kdo jsem a když já vím, že nejsem to, co on si myslí, že chce?
Nebo co když jsem to, co by si princ představoval?
Ale jak tedy mám vědět, kdo jsem, dokud nevím co chci, což nevím?
Co si tedy pak vybereš?: Kde jsi v bezpečí,
daleko z dohledu a sama, ale kde je všechno špatně?
Nebo kde všechno je dobře, ale ty budeš vědět, že sem nepatříš?
A cokoliv si vybereš, udělej to rychle, protože
se začínáš lepit ke schodům paláce.
To je moje první velké rozhodnutí, není lehké se rozhodnout.
Být na bále je super a tak... Ale jakmile jsi tu, tak je to strašidelné.
A je sranda podvádět, když víš, že můžeš odejít, ale musíš být opatrná.
Je toho mnoho v sázce, ale stojím dost dlouho,
protože jsem stále přilepená ve smůle na schodech.
...radši bych měla běžet domů a vyhnout se hádce, protože doma se nestarají,
Už bych radši měla být tam, kde není z čeho si vybírat, takže tu není nic co ztratit.
Tak si sundám své střevíčky.
Počkat, když nad tím tak přemýšlím, věci se vždy spolu nemusí srazit...
Vím, jaké je moje rozhodnutí: A to je nerozhodovat se.
Prostě mu nechám stopu: Například botu.
A pak se budu dívat co udělá. Teď je to on a ne ty, kdo bude zaseknut s botou.
Ve smůle, v něčem lepkavém. A naučila jsem se něco,
něco co jsem nikdy nevěděla,
na schodech paláce!
Bál je u konce. Pošlete všechny domů.
- A princezna? - Daleko se s jedním střevícem nedostane.
- Nepřibližujte se ke mně. - Prosím, stůjte! Vyslyšte mě!
- Už jste mě jednou napadla. - Nenapadla jsem vás.
Napadla jsem váš střevíc. Potřebuji ho.
Dám vám za to kouzelnou fazoli.
Kouzelnou fazoli?
- Nesmysl! - Počkejte prosím. Nemám moc času!
Potřebuju ten střevíc, abych měla dítě.
- To nedává žádný smysl! - A že utíkáš od prince, to smysl dává?
- Musím jít! - Vemte si moje boty. Poběžíte rychleji.
- Tady. - Děkuji.
Stůjte! Co to máte v ruce?
- Je moje. - Lhaní vás bude stát život.
Je mi jedno jestli mě to bude stát život... Zmizte!
Zaplatíš za to!
Pane! Byl jsem úspěšný v nálezu druhého střevíce.
Prosím, dejte mi ten střevíc, milý princi, a všichni budeme spokojení.
Zpátky, péone!
Udělejte co říká, pořadateli. Stačí nám jenom jeden.
Okamžitě musíme najít dívku, které sedí tento střevíc.
- Dnes večer? - Tuhle celou noc!
A v tom spěchu si pekařova žena ani nepovšimla druhého fazolovníku klíčícího k nebi.
Nechte vědět, že šlechtický princ
navštíví každý dům v této vesničce dnes večer.
Všechny mladé dámy jsou tímto povinny zůstat
v jejich domech, dokud je nenavštíví šlechtická hlídka.
Všechny mladé dámy jsou tímto povinny...
Jak princ toužebně čekal, macecha vzala
věci... a Florindiny nohy... do svých rukou.
- Opatrně, můj prst...! - Zlatíčko, já vím...
Budu muset jít. Ale až budeš jeho nevěsta,
Budeš moci sedět či se vézt. Už nikdy nebudeš muset chodit!
Bez jednoho prstu Florinda nasedla na princova koně,
a nikdo si nevšiml kapající krve ze střevíčku.
Lucinda byla další.
- Proč mi nesedne? - Zlato, buď klidná. Uřízneme kousek paty a bude sedět.
A až budeš jeho žena, budeš mít takový život,
kde nikdy nebudeš muset chodit!
Bez paty Lucinda udělala co nejvíc mohla, aby spolkla bolest.
Sedne perfektně, vaše veličenstvo!
- Nemáte další dcery? - Jenom malou zakrslou kuchyňskou pomocnici,
kterou její otec nechal za sebou, ale nedokáže se vám představit. Je tak špinavá.
Poznal bych ty krásné oči kdekoliv. Tohle je skutečná nevěsta!
Ty jsi má skutečná nevěsta!
Jako trest za jejich krutost, se popelky ptáčci
slétli dolů na nevlastní sestry..
a oslepili je.
A co se týče Lociky, čarodějnice ji uvěznila v močálu v nejtemnější části lesa.
Lociko?
Můj drahý! Tady jsem.
Lociko?
Lociko? Jsi to ty? Jsem slepý, nevidím.
Jak ti to mohla udělat?
- Lociko! - Copak?
Vidím tě!
Jsi tady.
Pojď!
Nemáme moc času...
Tak pojď!
Našla jsem tě! Sehnal jsi krávu!
- A ty zase střevíc! - Máme všechny čtyři!
Vidím krávu. Vidím střevíc.
A plášť červený jako krev.
A vlasy žluté jako kukuřici. Máme všechno.
Počkat chvilku! Ta kráva mi nepřijde bílá jako mléko.
Ale jistě, že je.
Musí být!
Tahle kráva je pokryta moukou!
Cože? Nesehnal jsi bílou krávu.
Měli jsme krávu bílou jako mléko. Vážně jsme měli.
- Tak kde je? - Je mrtvá.
A mysleli jsme, že budete radši chtít živou.
Jasně, že chci raději živou krávu! Ukažte mi tu mrtvou krávu, a já jí oživím!
Dobře. Tudy, tudy.
Jacku!
Tady jsi! Bála jsem se o tebe!
Máme mrtvého obra na zahradě!
-Vážně? - Ty víš, že jo.
- Mohl tě rozdrtit! - Ale matko, podívej se.
Nejkrásnější harfa.
Ukradl jsi toho příliš.
Mohli tě zabít, když si slézal z té rostliny.
Dochází nám čas! Je tady...
- Co se děje? - Ona dokáže Milky-White přivést k životu.
- Vážně to dokáže? - Je to čarodějnice! Dokáže cokoliv!
- Páni! - Ustupte!
Milky-White. Jsi zpátky! Nemůžu tomu uvěřit!
Je skoro půlnoc!
Ticho! Dejte ty předměty sníst krávě.
- Cože? - Slyšeli jste mě!
Dejte je krávě.
Vážně!
- Naplňte to mlékem. - Já to udělám. Dá mléko jenom mě. - Hodný hoch
Tlač kamaráde! Ty to zvládneš.
Nefunguje to!
Špatné ingredience.
Zapomeňte na dítě!
Ne, ne, ne...
Počkat! Dodrželi jsme vaše instrukce. Za prvé, kráva je bílá jako mléko. Správně?
Ano.
- Za druhé, plášť byl rudý jako krev. - Ano
- Za třetí, střevíc... - Ano - A za čtvrté, srovnal jsem vlasy s touto kukuřicí. - Ano
Vytrhla jsem je dívce ve věži a...
Ty jsi co?!
- Co jsi tam dělala? - No, nic. Jenom jsem procházela kolem...
Dotkla jsem se těch vlasů! Říkala jsem to! Nesměla jsem se dotknout ingrediencí.
Nee! Kukuřice! Kukuřice! Můžete použít vlákno z kukuřice...
Ano! Ano!
Vytrhněte ho a dejte ho krávě. Rychle!
- Funguje to! - Ona dojí!
Aspoň, že tak!
A bylo to v pořádku, vše co se zdálo špatně, bylo teď dobře.
Čarodějnice uspěla ve zlomení kletby, kterou na ní uvalila její matka.
Popelka konečně přestala utíkat před princem.
Jack se znovu shledal se svojí krávou
a jeho matka se mohla oblékat do čehokoliv, co si mohla koupit za zlaté vejce.
A pekař a jeho žena byli pyšnými rodiči statného chlapečka.
Děkuji za střevíček.
Popřejme naším novým novomanželům, ať mají dnes blaho a ať ho mají i kdykoliv jindy...
A tak když bylo království plné radosti, ti kteří
si zasloužili svůj osud žít šťastně až...
Jacku? Jacku...?
Pozor! Pozor!
Nepropadejte panice. ŽÁDNOU PANIKU!
Princ by rád oslovil své věrné poddané.
Pozor!
Není třeba se bát. Bylo to zemětřesení ve vzdálené části našeho království.
Vůbec není třeba se bát.
Sám prověřím narušení.
Teď se všichni vraťte do svých vesnic
a do svých životů!
Ale jak si šli svou cestou zpět do lesa,
jejich známé cesty nebyly nikde k nalezení
a jejich životy čekal nečekaný zvrat.
- Určitě je to cesta domů? - Všechno je tak jiné.
Ahoj, maličká.
- Zdravím, pane pekaři. - Jsi v pořádku?
Co tady děláš? S kufříkem?
Stěhuji se k babičce. Celá naše vesnice se rozpadla. Nemohla jsem nikde najít maminku.
A teď nemůžu najít babiččinu chatrč.
- Jak to myslíš? - Šla jsem po paloučku a nemohla jsem nic poznat.
Nebyla tu žádná cesta. Kde je? Kde je babička?
Klid, klid. Dobře. Můžeme ti pomoct najít babičku i bez cesty.
- Prosím podrž ho na chviličku. - Vážně?
Proč vždycky brečí, když ho držím já?
Nemusíš ho držet tak, jako kdyby byl celý křehký.
- Nechce mě. Chce svou matku! - Nemůžu se o něj starat pořád.
Postarám se o něho... až bude starší...
- Kdo by to mohl být? - To je starosta a královská rodina.
Zdravím!
- Co vás přivádí do lesa? - Pevnost byla zničena.
Ne! Království je pod útokem.
A co královská rodina bude teda dělat?
Nemám tušení! Nejsem politik. Já prostě jdu s proudem.
Myslím, že bude nejlepší , když se vrátíme do vesničky. Vezmeme s sebou i děvče.
Půjdeš s námi.
- Je to obr! - Obří žena!
Kde je chlapec, který zabil mého manžela?
- Tady není žádný chlapec! - Neviděli jsme ho tady.
Hned ho pro vás najdeme. Nehýbejte se!
To jste byla vy, co nám zničila domovy a ne zemětřesení.
A kdo zničil můj dům? Chci ho!
Nechtěla byste raději slepou holku?
Jak se opovažuješ? Chce kluka!
Jacku! Neviděl někdo mého Jacka? Zase utekl a já...
Ona ho shání také.
Dejte mi ho!
Jack je jenom chlapec! Neměli jsme nic k jídlu, a tak vyměnil svou milovanou krávu
...za fazole.
Chlapec! já chci chlapce
- Necháš mého chlapce na pokoji! - Čekám!
Nenaštvěte ji, ženská, nebo nás všechny zabijete!
Razíš si to naším královstvím ve svých obřích křuskách, ničíš vše, co si stojí v cestě.
Ty velká tyranko! Schovám svého chlapce a ty ho nikdy nenajdeš.
- Ty ho nikdy v životě... - Zpátky ženská!
Chlapec se schovává v kostelní věži. Tam ho najdeš.
Ano, to je pravda.
- Ano. Kostelní věž. Tam jsme ho viděli! - Pokud tam není,
vrátím se večer a najdu si vás!
Vás všechny!
Podívejte! Co jste jí to udělal?
Nechtěl jsem jí ublížit. Dělal jsem to pro dobro nás všech.
Všichni poslouchejte. Pokud tudy máme projít, musíme se držet pohromadě.
Někteří lidé se narodí pro boj s obry a někteří ne.
Já na to nejsem. A dokud nemohu nijak pomoct, zůstanu schovaná.
Jdeme! Všechno nakonec dobře dopadne.
Vždycky ne.
Netuším, kam chtějí jít. Obr už stihl zničit
celou vesnici.
Jediná věc která zbyla z mé zahrádky jsou tyto fazole.
- Co teď budeme dělat? - Nemáme na výběr.
Musíme najít chlapce a dát jí co chce.
- Ale pokud to uděláme, tak Jacka zabije. - A pokud ne, tak zabije půlku království!
- Slibte mi, že jim nenecháte vzít Jacka. - Slibuji!
Dobře, slibuji.
Lociko!
Jsi v bezpečí!
Díky bohu.
- Kdo jsi? - Vážně si nepamatuješ?
- Jasně, že mě nepoznáváš. - Matko?
Tohle je to, kým skutečně jsem. Teď se za mě nemusíš stydět.
Musíš jít se mnou. V zemi je obr.
Moje drahá. Jsi v pořádku? Proč jsi utekla?
- Bála jsem se. - Pojď se mnou.
Ona s tebou nikam nepůjde! Půjdeš se mnou.
Nepůjdu s tebou!
Potom mi nedáváš na výběr.
Ne!
Proboha! Vy! To vy jste mě oslepila.
- A zavřela mě do věže. - Abych tě chránila.
...a pak mě nechala na ostrově... uprostřed močálu!
Jenom jsem se snažila být dobrou matkou!
Lociko, ne!
- Nikdy s ním nebudeš v bezpečí. - Odvez mě odsud pryč.
Copak to nechápeš? Už tě nikdy nechci vidět. Nikdy!
Lociko, obr!
Ať řekneš cokoliv,
děti tě neposlechnou.
Ať řekneš cokoliv, musíš vědět, že dítě
odmítne učit se. Veď je životní cestou,
stále nebudou poslouchat. Děti umí jenom růst
z něčeho, co miluješ, do něčeho, co ztratíš.
Jacku!
- Jacku! - Jacku!
- Kde jsi?
Jacku!
- Nikdy ho nenajdeme. - Měli bychom se rozdělit. Tak budeme mít větší šanci.
- Ne. Nenechám tě samotnou. - Budu v pořádku.
- Co když se ztratíme? - Napočítáme odsud kroky.
- Já půjdu také. - Ne.
Ty zůstaneš tady s dítětem.
Hned se vrátíme.
- Ty jí svěříš našeho syna? - Spí.
- Bude s ní v bezpečí. - Jsem schopná postarat se o dítě.
- Vidíš? - Ale co když se obr vrátí...
- Co když...co když! - Pět set kroků.
Jdeme! 1, 2, 3...
Počkat!
Tady.
Vezmi si tohle. Mohla by být zima.
Dobře. 1, 2, 3, 4...
- 5, 6... - Jacku!
- 9, 10... - Jacku!
69, 70, 71, 72, 73, 74...
Zdravím.
Zdravím, vaše veličenstvo.
Dobrý den.
Zdravím. Vlastně jsme se potkali už předtím.
Ano, jistě.
Jste tu abyste zabil obra.
- Obr? - Ano. Určitě jste slyšel že je obr v našem...
...kraji. Nebylo to zemětřesení...
Jistě.
Obr.
Ano, je to obryně. Docela nezvyklé co?
Taky si myslím. A proč jste sama v lese?
No, přišla jsem se svým manželem.
Byli jsme...no to je jedno... dlouhý příběh.
- Nechal vás bloudit samotnou po lese? - Ne, vlastně to bylo moje rozhodnutí.
- Jak statečné! - Statečné?
Ano.
V lese se může stát cokoliv.
Mohu vás políbit? Můžeme být každou chvíli rozdrceni.
Nebuďte tak uspěchaná.
Tohle je směšné, co tady dělám? Jsem ve špatném příběhu.
Počkejte prosím! Tohle nemůžete! Máte princeznu!
- No, ano, mám. -A já mám...pekaře.
Jistě.
Máte pravdu. Jak pošetilé.
Pošetilost se v lese může stát.
ještě jednou prosím... Nemějte žádné obavy.
Každá chvíle, velká nebo malá je konec konců jen chvilka.
Využijte každé chvíle, vždyť nebe se může každou chvíli zbortit.
Ale tohle není správné!
Dobré nebo špatné, na tom v lese nezáleží.
Jenom city. Ať se oba červenáme.
Život je často tak nemilý...
To byste měla jako venkovanka vědět... Nejlépe využijte této darované chvíle.
Jako chvilkového daru.
...77, 78...
...479, 480...
...481, 482,... Promiňte, madam
Neviděla jste chlapce...
Je asi takhle velký... Promiňte, mohu nějak pomoci?
Spadl tu strom.
Zničil matčin hrob.
To mě mrzí.
Neměla bych si stěžovat. Jiní určitě trpí kvůli zemětřesení víc.
Zemětřesení? To není zemětřesení... To obr terorizuje království
No, jsem si jistá, že princ zařídí, aby se naše země toho obra zbavila.
Princ? Určitě teď někde svádí nějaké mladé dívky.
Cože?
Vypadáte jako princezna...ale špinavá.
Ale ne, vy jste princezna! Omlouvám se. Nepoznal jsem vás.
Ne, ne. Prosím... Vstaňte! Tady nejsem princezna.
Musela jsem se zamaskovat. Nemohu vycházet z paláce bez doprovodu.
Pokud chcete, můžete jít s námi.
- Budete s námi v bezpečí. - Děkuji.
Tudy.
Musím tě opustit. Teď musím jít zabít obra.
Nikdy na tebe nezapomenu.
Jak jsi statečná sama v lese.
A jak jsem se díky tobě cítil živý.
Co to bylo?
Byla jsem to já? Byl to on?
Opravdu mě princ líbal a líbal? A líbal?
A políbila jsem ho také? Je to špatné?
Jsem šílená? To je všechno? Chybím mu? Nenudil se se mnou?
Prober se! Přestaň snít.
Přestaň pobíhat po lesích.
Není mi to jasné. Co je na tom lese?
Zpátky k životu, zpátky k rozumu, zpátky k dítěti,
zpátky k manželovi, nikdo v lese nežije.
Jsou tu sliby, jsou tu vazby, jsou tu potřeby, jsou tu standardy.
Jsou tu ano i ne.
Proč ne obojí? Tady je odpověď, jestli jsi chytrá:
Měj dítě pro vřelost, pekaře pro chleba a prince...
...prince pro cokoliv...
Nikdy! Je to tím lesem.
Čelit faktům, najít chlapce,
přidat se ke skupině, zastavit obra,
prostě se dostat z lesa.
Byl to on? Ano, byl!
Byla jsem to já? Ne, nebyla,
jenom kouzlo lesa.
Jenom chvilka, jedna zvláštní chvilka...
Musí být všechno málo nebo hodně, buďto skromné nebo luxusní?
Musí to být vždy “NEBO”? Proč to nikdy není “A”?
Od toho je tu les:
pro tyto lesní chvilky.
Kdyby se tak život skládal jen z chvilek!
Občas i z těch špatných...!
Ale kdyby život byl jen z chvilek. Tak bys ani netušila, že jsi ho měla.
Prvně čarodějnice, potom dítě, teďka princ,
potom chvilka... Kdo dokáže v lese žít?
A dostat to co si přeješ, aspoň na chvilku...
Tohle je nebezpečný les...
Nech tu chvilku jít, Nikdy na ní ale nezapomeň.
Jenom vzpomínej, že jsi měla “A,” když jsi zpátky u “NEBO”.
To dělá z “NEBO” víc, než předtím.
Teď tomu rozumím... A je načase opustit les!
...72, 73...
- Už by tu měla být. - Neztratila by se.
Jsem si jistá, že se vrátí.
- Ne, musím jí jít najít... - Podívejte, koho jsem našla!
- To bolí! - Nechte ho být!
Nechám ho být až ho předám obrovi.
- Ať přestane! - Nechte ho být!
- Držte se od něj dál. - Dost! Řekl jsem dost!
Kde jsi to našel?
- Je mi líto pane... - Je to mojí ženy!
Je mi to líto. Přišel jsem k ní. Byla na dně útesu...
Co to říkáš?
- Jak strašné... - Ne. Ne...!
Je to moje chyba.
Nechal jsem ji jít samotnou.
- Měla zůstat se mnou. - Výčitky ti nepomůžou.
- Moje žena je mrtvá! - Prober se! Když jsi mrtvý, tak jsi mrtvý.
- Je načase vzít toho chlapce k obrovi... - Běžte od něj. -Ne!
Není čas na to být měkký! Půjde k obrovi a já ho tam vezmu.
Ano! Je to jeho chyba!
Kvůli tobě je v kraji obr a moje žena je mrtvá!
Ale to není moje chyba, dal jste mi ty fazole! Přesvědčil jste mě,
abych vyměnil svou krávu za ty fazole! A bez těch fazolí
by tady nebyl žádný stonek, který by sem zavedl obry!
Počkat chvilku... Kouzelné fazole za krávu tak starou,
žes musel lhát, abys jí prodal. Byly to bezcenné fazole?
Prodal jsi je dál?
A pověz nám, kdo tě donutil ukrást to zlato!
- Vidíš, je to tvoje chyba. - Ne!
- Ale ano je! - Není!
- Je to pravda. - Počkat chvilku,
To zlato jsem ukradl jen proto, abych si mohl koupit krávu zpátky!
- Takže je to vaše chyba! - Ano! - Ne, to není!
Nechal bych si ty fazole, ale náš dům byl prokletý.
Ona nás donutila sehnat krávu, abychom kletbu zvrátili!
Je to chyba jeho otce, že byli začarovaní.
A především to místo bylo prokleté!
- Pak je to tedy jeho chyba! - Tak. - Byla to jeho chyba.
- Ne. - Ale ano, byla.
- Možná... - Počkejte chvilku
Pokácel jsem stonek, mám pravdu? To je jasné.
Ale bez stonku je zvláštní,
že se sem dostal ten druhý obr, ne?
- Ano! - Jak?
No, kdo měl tu další fazoli?
- Další fazoli? - Další fazoli? - Schoval sis tu další fazoli.
Neschoval! Vlastně schoval.
- Takže je to tvoje chyba...! - Ne, není protože jsem ji dal své ženě!
- Takže je to její chyba! - Ne, není!
- Tak čí tedy? - Počkejte chvilku!
Vyměnila tu fazoli za tvůj střevíc,
- takže ty víš,co se stalo s fazolí! - Myslíš tu starou
fazoli kterou mi tvoje žena...? Ale, ne... Nevěděla jsem to, tak jsem ji zahodila...
no, nekoukejte na mě!
- Takže je to tvoje chyba! - Ale... - Vidíte, je to její chyba...! - Ale...
- vůbec to není moje chyba! - Ale co?
No, kdyby ses nevrátil zpátky nahoru...
Byl jsi chamtivý! Potřeboval jsi tu slepici?
- Vzal jsem jí pro svou matku...! - Tak je to teda její chyba!
Ano a co nakonec ta harfa? Harfa... Ano!
- Ona mě k tomu přinutila! - Já jsem tě přinutila? - Přinutila jsi mě!
- Řekla, že se bojím... - Já? ... jí vzít. Donutila mě!
- Ne, nepřinutila! - Takže je to tvoje chyba! - Počkat chvilku...!
Kdybys ho nepřinutila... a ty bys nechal harfu harfou, neměli bychom problém!
Pokud bys je nevyhodila. -Kdyby nevypěstovala ty fazole...! Byla to tvoje chyba!
Je poslední půlnoc.
Je poslední přání. Je poslední půlnoc.
Za chvíli to bouchne... !
Řekl malou lež, ukradl trochu zlata,
porušil malou přísahu, že? Musela jsi sehnat svého prince.
Musel jsi sehnat svou krávu.
Musel jsi sehnat svoje přání, nezáleží na tom jak... Nevadí.
Teď už na tom nezáleží. Je poslední půlnoc
a bouchne to...!
Nic, než drtivá půlnoc.
a všichni budou rozmáčknutí na placku!
Už s tím nic neuděláme... Ne tak docela.
Kdykoliv jí můžeme dát toho chlapce.
Ne, samozřejmě záleží, čí to byla chyba. Na koho to můžete svést.
Dobře, pokud si to užíváte, svádět to na sebe,
pokud je to to, co chcete, potom to sveďte na mě...
Jen mi dejte toho chlapce.
Ne.
Jsi tak milý. Nejsi dobrý, nejsi špatný,
jsi jenom milý. Nejsem dobrá, nejsem milá,
mám jenom pravdu.
Já jsem čarodějnice. Vy jste svět.
Já jsem čarodějnice, jsem to, čemu nikdo nevěří, jsem čarodějnice.
Všichni jste lháři a lupiči. Stejně jako jeho otec,
jako také bude jeho syn... Ale proč se starat?
Vy si prostě budete dělat co chcete. Je poslední půlnoc.
Takže nashledanou všichni. Rychle si pro vás jde.
Půlnoc... Brzo uvidíte padat nebesa.
Tady, chcete další fazoli? Vemte si další fazoli!
Fazole byly stvořené, abyste byli bohatý!
Zasaďte je a oni vyrostou do oblak... Tady, chcete další?
Poslouchejte ten řev. To musí být obři. Ale no tak, sveďte to na jinou čarodějnici.
Je poslední půlnoc,
poslední verš. Teď, než bude po půlnoci,
posílám na vás svou poslední kletbu: Nechávám vás samotné.
Můžete starat o zahradu, je vaše. Rozdělení a samotní,
všichni na všech čtyřech. Dobrá matko... Kdy?
Znovu jsem ztratila fazole! Potrestej mě! Dej mi pařáty a hrb, jenom mě dostaň
od téhle bandy, tmy, zkázy a od výbuchu.
Možná jsem neměl krást od obrů...
Možná jsem neměla zabloudit na cestě...
Možná jsem neměla jít na bál...
- Ano. Možná jsi neměla... - Co to děláš?
- Jdu pryč odsud. - Ale říkal jste, že cestu musíme najít společně.
Nezáleží na tom jestli jsme spolu nebo ne.
Potřebujeme vaší pomoc.
Nechápete. Vše záviselo na mé ženě. Ona byla jediná, která pomohla.
- Opustil byste své dítě? - Bude šťastnější v náručí princezny...
Ale počkejte...
- Co tady děláš? - Synu. - Nechci s tebou mluvit.
Všechno se to stalo kvůli tobě. Jdi pryč!
- Je mi to líto. Udělal jsem hloupost. - Proč jsi to udělal?
Proč jsi čarodějnici ukradl fazole?
Byly tam a já je chtěl. Nepřemýšlel jsem. Byl jsem bezohledný a...
- ...sobecký. -Ano.
Ukradl jsi je a byl nachytán. A pak jsi udělal to, co jsi udělal. Prostě jsi utekl.
Když tvá matka zemřela, byl jsem...
Nenáviděl jsem se a radši utekl před svou vinou.
- A hanbou... - ... a před tvým synem.
- Ano, a mým synem. A je mi to líto. - Tak co tedy chceš?
Neděláš tu samou chybu? Neutíkáš snad?
Buď lepší než já, synu.
Udělej něco lepšího.
Takže, tohle jsi ty... A půjdeš sem.
Kdyby tu byl jenom způsob, jak toho obra překvapit.
Je moc vysoká na to, abychom jí překvapili.
Takže já budu tady za tím. A ty půjdeš sem.
Vím, že bys to nevzdal.
- Neopustil by své dítě. - Vypadalo to jako kdyby ano.
Dej mi mého syna.
Ahoj, ahoj.
- Co teď budeme dělat? - Musíme království zbavit od toho obra... společně.
Brzo se vrátí, takže tady je plán.
Necháme obra sníst Jacka.
Použijeme tě jako návnadu, abychom obra nalákali do propasti.
Ptáčci mohou pomoct! Kamarádi, potřebujeme vaši pomoct víc, než kdy předtím.
Co je s princem?
Na tom teď nezáleží! Důležité je přijít na to, jak se zbavit obra.
Ano,
děkuju, ptáčkové.
- Ty s nimi umíš mluvit? - Udělají svůj úkol.
Dobře, nemáme moc času.
- Těším se. - Za prvé budeme potřebovat zbraň.
Tvůj otec je velmi statečný. Musíme být taky velmi stateční.
Jste v pořádku, slečno?
Obr šel tímto směrem.
Moje drahá!
Drahá!
Nepoznal jsem tě. Co tady děláš?
S dítětem?
Musíš se vrátit na hrad.
- Je tu někde obr. - To moc dobře vím.
Lásko. Co se děje?
- Možná nejsem tvá jediná láska. - Miluju tě. Vážně.
Když mě miluješ, tak proč jsi zběhl?
Myslel jsem, že když budeš moje, tak už si nikdy nebudu nic jiného přát.
Pokud se takhle chováš jako princ, jaký budeš potom král?
Byl jsem vychován být okouzlující, ne upřímný.
- Myslím si, že bys měl jít. - Vážně si to přeješ?
Dům mého otce byla noční můra. Tvůj dům byl sen.
Ale teď bych chtěla něco mezi.
Vždy budu milovat dívku, co utekla.
A já vzdáleného prince.
- Tady opatrně, ne tak rychle. - Nebojte
...tohle je jednodušší než stonek od fazole.
- Jsou ve stromech... támhle - Vyrobili jsme prak z mého pláště.
- Také jsem chtěla vylézt na strom. - Jsem ráda, že mi tady pomůžeš.
Co se děje?
Myslím, že by matka s babičkou na mě mohly být naštvané.
Proč?
Říkaly, že na mě chtějí být pyšné a teď se tady někoho chystám zabít.
Ne někoho.
- Ale obra, který způsobil dost utrpení. - Ale obr je taky bytost.
Nejsme od toho, abychom promíjeli?
Matka tě nemůže vést.
Teď jsi na to sama.
Jenom já jsem vedle tebe.
Ale stále nejsi sama.
Doopravdy nikdo není sám. Nikdo není sám.
Přeji si...
Já vím.
Jenom počkej, až moje matka uslyší o tom, že jsem zabil obra.
Jacku!
Jacku, musím ti něco říct.
- Jde o tvou matku. - Co je?
Nezvládla to.
- Zabil jí obr? - Ne, tak to nebylo, snažila se bojovat
s obrem, aby tě ochránila...
...A pak do ní strčil starosta... ...A... upadla.
- Starosta za to zaplatí. - Ne, Jacku!
Až zabijeme obra, tak zabiju jeho.
- Nic takového neuděláš. -Udělal špatnou věc, měl by být potrestán.
Není to tak lehké.
- Matka už tu není. - Špatné věci, dobré věci...
- Kdoví, co by jen řekla? - Kdo může říkat, co je pravda?
- Nic teď není tak jisté. - Dělej věci, bojuj s nimi...
- Cítíš, že jsi ztratila cestu? - Ty se rozhodneš, ale nejsi sám.
Věř mi. Nikdo není sám.
- Věř mi. - Upřímně...
- Lidé dělají chyby. - Otcové, matky.
Lidé dělají chyby.
Drží se toho svého, a myslí si, že jsou sami.
- Cti své chyby. - Bojuj pro své chyby...
Každý udělal alespoň jednu hroznou chybu.
Čarodějnice mohou mít pravdu, obři mohou být hodní.
Ty rozhoduješ co je správné, ty rozhoduješ co je dobré.
Jen pamatuj:
Někdo je na tvé straně.
Naší straně. A někdo zase ne.
Když se podíváme na svou stranu...
Možná zapomeneme:
Nejsou sami.
Nikdo není sám.
Někdo je na tvé straně... Nikdo není sám...
Běž, Jacku!
Buď opatrný.
Už jde!
- Kde je chlapec? - Máme ho.
- Kde? - Schovává se támhle v tom stromě!
Tady jsem!
- Připraven? - Připraven!
- Hodní ptáčci! - Nevypadá moc šťastně.
- Pozor Jacku! - Jacku!
Jacku!
- Jacku! - Kde jsou? - Jacku!
Jacku? Pane pekaři?
- Jacku? - Tady!
Jacku!
Buď opatrný.
Jsi v pořádku?
- Kde je? - Není s tebou?
- Jacku! - Pane pekaři?
Jacku!
Pomozte mi.
Jacku, tady jsem.
Jste v pořádku?
A ty?
V pořádku?
Jo. Jo.
Zvládli jsme to! Zvládli jsme to! Pojďte sem.
A teď se všichni můžeme vrátit domů. - Kam domů?
- Nemám nikoho, kdo by se o mě postaral. - A nemáme kam jít,
- takže půjdeme s vámi. - No...
Jasně.
- Jasně. Můžete jít se mnou domů. - A ty můžeš jít taky.
- Pokud chceš. - Ráda vám doma pomůžu.
Občas mě i uklízení baví.
Hele, hele, hele.
Pšš!
Já vím, že ti chybí matka.
Mně chybí také.
- Možná jsem neměl mít dítě ... - To neříkej!
Jasně, že jsi měl mít dítě.
Tak jak mám vědět, jak se mám chovat jako otec, když jsem žádného neměl?
- Jenom pochovej dítě. - Ano, pochovat dítě.
Podívej, řekni mu příběh, jak se vše stalo. Buď otec
a matka. Budeš vědět, co máš dělat.
Sám.
Někdy tě člověk opustí
napůl cesty lesem.
Nenech si tím ublížit,
nikdo neodchází nadobro. Nejsi sám.
Nikdo není sám.
Teď ho podrž na světle. Nech ho vidět zář.
Věci budou teď v pořádku.
Řekni mu, co víš...
Kdysi dávno... v odlehlém království...
ležela malá vesnička... na kraji lesa...
- A v této vesničce žila mladá dívka... - Děti budou poslouchat...
- Bezstarostný mladý chlapec, bezdětný pekař. - Dávej pozor na věci, co děláš.
se svou ženou.
A jednoho dne, pekař se svou ženou byli ve svém obchodě,
když se čarodějnice... - Veď ho cestou, děti budou poslouchat...
- vřítila dovnitř, vyhodila dveře z pantů... - Děti se budou řídit podle tebe...
kam se vydat, aby se naučily jak žít.
Opatrně, než řekneš “Poslouchej mě.”
Děti budou poslouchat.
Opatrně na přání, která si přeješ.
Přání jsou děti. Opatrně na cestu, kterou si vyberou...
Přání se plní.
Ale ne zadarmo.
Titulky vytvořil playstick3 Korekci provedla ArwyKraft