BASERT PÅ VERA BRITTAINS ERINDRINGER
1. VERDENSKRIGS AVSLUTNING, NOVEMBER 1918
4 ÅR TIDLIGERE
Vi pleide å bade her som barn.
Bare Vera har ikke vært uti ennå. Jeg hadde glemt alt om rottene.
- Rottene? - Det er visst et stor rottereir.
Det går greit på grunt vann, men vi må ikke krysse... Å nei.
Vera!
Kom opp av vannet! Det er rotter!
Vera! Vera!
Vent på meg.
Victor!
- Victor! - Det er ingen rotter her.
- Vent. - Din idiot!
Så? Hva med deg og Victor?
- Hva med oss? - Kutt ut.
- Han er søt. - Søt?
All den oppmerksomheten gjør deg hoven.
Kutt ut.
Jeg er iskald.
Vær så god.
- Kom, det er best vi går tilbake. - Må vi det?
- Mor og far venter oss. - De venter alltid på oss.
- Jeg blir gal av dem. - Gi dem en sjanse, Vera.
Jeg mener det.
- Jeg skal prøve. - Det har du bare å gjøre.
Kom igjen, Vera!
Unnskyld. Jeg hadde forventet litt panikk.
Ikke et kjempehopp ut i sjøen.
- Du visste det. - Far ville så gjerne at du fikk et.
- Du sto i ledtog med dem. - Det er bare et piano.
Vera. Kom og se overraskelsen din.
Jeg har lengtet etter å fortelle deg det, men jeg kunne ikke.
Fru Ellinger visste det og har kommet for å høre deg spille.
Perfekt. Jeg har fått vite at det er en sann skjønnhet.
Kom igjen, kjære. Gi oss en forsmak på det vi kan se fram til.
Jøye meg.
Vera. Kom straks tilbake og si unnskyld.
Vis i det minste respekt for gjestene våre.
Jeg vil ikke ha et piano.
Du visste det. Likevel kjøpte du det. Du skal ikke herse med meg.
- En dyr gave, og så herser jeg. - Far håpet at du ville bli glad.
Det pianoet kunne betalt ett helt år på Oxford.
- Men det hadde han ikke råd til. - Ikke til å kaste bort penger nei.
- Arthur. - Jeg mente ikke... Kom tilbake!
Jeg har kastet ut arbeidet mitt. Du kan makulere det på fabrikken.
Jeg er bare bekymret for at du holder på å bli en blåstrømpe.
- En sånn finner seg ikke en mann. - Jeg vil ikke ha en mann.
Hvor mange ganger må jeg si det?
Jeg beklager at din datters mål i livet ikke er å få seg en mann.
Da er det sagt. Jeg skal ikke gifte meg.
Aldri noen gang.
Da er det på det rene.
- Ted. - Roland. Velkommen.
- Vic. - Godt å se deg.
- Goddag, herr Brittain. - Vi har hørt mye om deg.
- Kan jeg hjelpe? - Du skremte meg.
Nei takk.
- Jeg vil helst være alene. - Jeg er bekymret for bøkene.
Jeg har aldri sett noen behandle dem så dårlig.
Wordsworth, Shelley. Stakkars Byron.
Alle de romantikerne er ikke bra for deg.
- De har svært lite innflytelse. - Det så jeg tidligere.
- Jeg beklager min dårlige timing. - Du finner det svært underholdende.
Du pusler sammen anekdoten av det du vil fortelle dine venner.
Unnskyld. Jeg var selvopptatt.
Jeg tenkte ikke på hvordan det må være for deg.
Det fortjente bestemt ikke den behandling du ga det.
Du fikk pianoet ditt. Da er det da noe å være glad for.
Du kan takke meg for det.
Kom igjen, Ted. "Ash Grove".
Ja! "Ash Grove".
- Greit. Er du klar? - Ja.
Kjempebra.
- Hei. - Du leser.
- Og hva så? - Ikke noe.
Jeg har bestått adgangseksamen til Oxford. Det handler om teknikk.
Jeg kan hjelpe deg. Da klarer du det lett.
Som en frimurerhemmelighet som overleveres fra lærer til gutt.
Lærerne mine var ikke så flinke. Jeg fant ut av det selv.
Det vil jeg også gjøre.
Det er bare tre års studium, far.
Kvinner kan ikke ta eksamen på Oxford.
- Hva er så vitsen med å studere der? - Det er det eneste hun vil.
- Hun er fast bestemt på det. - Det er tre års ekstra utgifter.
Jeg deler pengene mine med henne.
Hva med adgangseksamenen?
- Krever det ikke undervisning? - Hun lærer seg selv.
Det ville ikke føles riktig å studere der hvis Vera ikke får sjansen.
Hun har alltid vært så begavet.
Vera?
Greit. Du kan ta den elendige eksamen hvis du vil.
- Takk, far. - Du tar den bare. Så får vi se.
Spill noe for meg på pianoet nå.
Forsiktig.
Det er så nydelig her. Du er veldig heldig.
- Bare at vi snart skal tilbake. - Vi er her nå, Ted.
Lev litt i nuet. Siste semester, og så er det over.
Det tar nesten motet fra en å se hele ens liv ligge foran en.
I det minste er du ikke levende begravet i Buxton.
Har vi en stemmeretts- forkjemper blant oss?
Jeg ville vært det hvis jeg fikk sjansen.
- Det sjokkerer deg nok. - Du snakker til feil fyr.
- Roland støtter saken. - Min mor beundrer dem.
Hun er forfatter og skriver for avisene.
Hun forsørger hele familien. Gjør det noe at jeg sier det?
- Ikke etter at jeg så Veras ansikt. - Det ante jeg ikke.
Du har kanskje dømt meg for raskt.
- Det er visst gjensidig. - Nei.
Jeg har undersøkt deg grundig. Jeg fant til og med et dikt i gården.
- Jeg tok meg friheten... - Dikt?
- Får jeg se? - Gi meg det.
Det er ikke noe. Det er bare dumt.
Jeg vet ikke med dere, men jeg trenger noe å drikke.
Ja. Vi går tilbake til huset.
Jeg visste ikke at det var hemmelig.
Jeg sa ikke noe fordi det rørte meg. Jeg syntes det var nydelig.
Og du er umulig å si det til.
- Nei, det er jeg ikke. - Nei.
Hva om jeg fortalte deg at jeg vil bli forfatter, -
- og at jeg enda drømmer om å kunne leve av det?
Jeg vil tilfeldigvis også skrive.
Men jeg står litt i min mors skygge.
Er hun dyktig?
- Hvordan har hun klart det? - Ren stahet.
Dere ville kommet godt overens.
Du må skrive. Virkelig.
Ingen har sagt det til meg før.
"UTEN TITTEL" AV ROLAND LEIGHTON
- Kom, ellers rekker dere ikke toget! - Vi drar nå, Roland!
- Jeg vil ikke at du drar. - Vi har hele sommeren.
Kom igjen, ellers kommer dere for sent. Dere må rekke toget.
- Jeg kommer om et øyeblikk. - Har dere sett den store kofferten?
- Farvel. - Farvel.
Kom igjen, Victor!
Ikke glem tennisracketen din.
Jeg kunne ønske du ikke måtte dra allerede.
- Leste du diktet? - Selvfølgelig.
- Hva syns du? - Det er velutført.
- Men? - Det var litt tørt.
Som om du holdt litt igjen. Jeg fant ikke deg i det.
Jeg forsikrer deg om at det er mitt.
- Kom igjen, Roland. - Jeg mente ikke...
Kom igjen, kjære.
- Da drar vi! - Farvel!
- Farvel, mor! - Takk.
Edward. Vær så snill og send meg nytt om Roland Leighton.
Fortell ham hvor glad jeg var for å treffe ham.
Jeg tror jeg fornærmet ham. Jeg er min egen verste fiende.
Edward har forsikret meg om at jeg gjerne kan skrive til deg.
Du ga meg en utfordring, som jeg har prøvd å leve opp til.
Jeg håper du finner mer følelse i dette.
Vi gikk sammen ned en lang, hvit vei.
Mellom de grå bakkene og lyngen gikk du og jeg.
Du virket brun og bløt som en liten fugl.
I ditt ville hår lå solstråler i skjul.
Og dine øyne strålte som en klar dag i april.
Neste stopp, Oxford.
De berømte honningfargede mursteinene. Veldig vakkert.
Det er det riktige stedet. Det ligner ikke noe i Buxton.
Det er en helt annen farge. Jeg tror det er Broad Street.
Der nede i enden.
Forsiktig, det er sykler overalt. Denne veien, Vera.
Det kommer en hest.
Det ser veldig hemmelighetsfullt ut. Denne veien. Følg med.
Du skal bare bli to netter, men det kan være kaldt i Oxford, -
- så jeg har kjøpt en ekstra nattkjole til deg.
- Hold opp, tante. - Jeg lovte din mor å følge med.
Hun er bekymret.
Du skal sove med strømper på, og dermed basta.
- Har De gått Dem bort? - Jeg skal til eksamenen.
Portnerboligen ligger der. Han kan vise Dem vei.
- Takk. - Jeg er Veras tante Belle.
Jeg holder meg i nærheten.
Er det adgangseksamen eller et ball vi avholder?
Jeg er redd for den latinske stilen. Læreren min mener det blir Virgil.
Stil?
Dere kan begynne.
SOMMERVILLE COLLEGE ADGANGSEKSAMEN
OVERSETT TIL LATIN
Unnskyld.
Unnskyld. Angående den latinske oppgaven. Jeg visste ikke om stilen.
- Det står ganske tydelig. - Jeg må ha oversett det.
Jeg har ikke hatt en lærer. Jeg har forberedt meg alene.
- De skrev da flittig, frøken... - Brittain.
- Jeg skrev det på tysk i stedet. - Tysk?
Tysk og latin kan kanskje sidestilles der De kommer fra, men ikke her.
De har allerede dømt meg.
De tror jeg er overfladisk. En oppkomling, men det er jeg ikke.
- De vil visst gjerne skille Dem ut. - Ja.
Farvel, frøken Brittain.
Vi møtes igjen på onsdag.
Vi sitter litt fast...
Det var en katastrofe, Edward.
Alle mine drømmer er over. Nå slipper jeg aldri vekk fra Buxton.
Roland har ikke besvart det siste brevet mitt.
Kanskje han angret seg.
Gudskjelov har jeg noen jeg kan betro meg til.
Bedre lykke neste gang.
Vera.
Skynd deg. Vi må ikke komme for sent til Edwards parade.
Du verden. Det er bare skolens avslutningsfest.
- Ingen av dem er visst fine nok. - Selvfølgelig er de det.
Nei.
Hva er det for brev?
Du kan ikke skjule noe for meg.
Det er fra Oxford.
Jeg trodde kanskje det var fra en gutt.
- Ikke si noe til far. - Greit. Den er perfekt.
- Hva syns du? - Hva?
Perfekt.
Var det det riktige svaret?
ERKEHERTUG SKUTT URO I ØSTRRIKE
Enda ett år, enda en avslutningsfest.
Når vi sender våre stolte kadetter ut i livet, -
- sier vi som alltid: Vær sterke.
Vær lojale, vær modige.
Lojale overfor dere selv, lojale overfor slekt og venner.
Men først og fremst lojale overfor deres fedreland -
- og alltid klare til å gjøre imperiet ære.
Dere vil dra ut i verden med sterke verdier fra Uppingham School.
Bruk verdiene til å yte deres bidrag til vårt land.
Mange av dere skal på universitetet.
Vi gleder oss til å se dere utmerke dere der, -
- og vi forventer at dere opprettholder de normer...
Resultatene mine fra Oxford.
Kom her.
Ingen vil forstyrre oss her.
- Jeg vet hva det vil stå. - Skal jeg åpne det?
Du kom inn.
Men det står at du må forbedre latinen din.
- Det er best du sier det til Roland. - Tror du det?
Kom igjen.
- Det er Edwards søster Vera. - Goddag.
Tenk at Edward har en søster. Så hyggelig å treffe deg.
Du ser glad ut.
- Jeg har kommet inn på Sommerville. - Det er herlig. Gratulerer.
Nå er hun en svært interessant ung dame. Ikke sant, Roland?
Unnskyld meg. Jeg må fortelle foreldrene mine det.
Unnskyld meg. Vera, vent.
Kan vi snakke alene sammen? Vær så snill?
Så gode nyheter om Oxford.
- Du trenger ikke si det. - Jeg vet det, men Sommerville er...
Hvis du vil være venner, er det greit for meg.
- Jeg foretrekker bare klare linjer. - Det har vært et travelt semester.
Med eksamener. Det er ganske tidkrevende å slutte skolen.
- Din mor visste ikke om meg. - Det er for å beskytte meg selv.
- Jeg har hatt det på meg. - Hvorfor skrev du ikke?
Jeg var kanskje litt nervøs.
Jeg er ikke noe flink med ord.
Og du vil bli forfatter...
Når vi er på Oxford kan vi ses hver dag.
- Jeg skal fokusere på studiene. - Du vil jo trenge frisk luft.
Og en ledsager. En skjødehund. En ydmyk slave.
La oss være enige om noe. Ikke mer frykt.
Vera?
Hva i all verden foregår?
Dette er ikke den rette måten.
Jeg vil gjerne ha lov til å treffe Vera igjen.
- Med ledsager, naturligvis. - Vi får se.
Herr Leighton.
Sett ned farten.
Unnskyld.
Jeg tror vi har rystet henne av.
Vi har vært veldig slemme.
- Vi kommer til å få bråk. - Min mor vil ikke bli overrasket.
- Hun syns hun har en rar datter. - Ikke rar. Bare interessant.
Jeg har aldri visst hvor jeg passet inn.
Trenger det å være et sted?
Jeg vet virkelig ikke hva jeg skal si til dere to.
Jeg har vondt i føttene. Vi får gi oss for i dag.
- En avis. - Nedtelling til krig.
ULTIMATUM KAN FØRE TIL KRIG!
Takk, frue.
Vær så god. Dagens overskrifter.
KRIG!
Mine gutter vil være de første til å melde seg. Og køen blir lang.
Alle landets gutter vil knuse den fæle keiseren.
Jeg tror krigen slutter mye fortere hvis det blir noe av.
Ja?
- Jeg trenger din hjelp. - Hva er det?
- Jeg snakket med far om å melde meg. - Allerede?
Det er det vi er utdannet til. Jeg er offiserselev.
Far sa på sin vanlige rolige måte -
- at han heller ville sette en pistol mot hodet sitt.
- Alt skjer så fort. - Noen fra byen har meldt seg.
Hvordan vil det se ut hvis jeg ikke er blant dem?
Jeg skal snakke med ham.
Rolig. Jeg lover.
- Hvorfor er du så glad? - Det er jeg vel ikke.
Jeg tror ikke Roland vil melde seg.
- Ikke mist hodet for ham. - Hvorfor ikke?
Nei, nei, nei!
Nei. Jeg har sagt nei.
- Ifølge avisen er det raskt over. - Jeg vet litt mer om krig enn deg.
Jeg kan forsikre deg om at det aldri er raskt over.
Hvis vi tror det, blir det en selvoppfyllende profeti.
Han kommer kanskje ikke i kamp engang.
Han er bare 18 år.
Hva skal han si når alle andre melder seg unntatt ham?
La han være en mann.
Ellers vil han ikke tilgi deg.
Kjære Roland. Nå er vi et land i krig.
Er det feil av meg å glede meg så til Oxford?
Jeg tar toget kl 14:20 på torsdag og skal reise alene.
Vil du møte meg på Leicester?
Hvor er bagasjen din?
- Jeg har noe å fortelle deg. - Hva er det?
Jeg kommer ikke til Oxford.
Du har vervet deg.
Som offiser i Norfolks 4. bataljon. Jeg slutter meg til dem i morgen.
I morgen?
Hvordan?
Edward venter stadig. Alle venter.
Min onkel Theo er militærmann. Han trakk i noen tråder.
- Presset han deg? - Nei, jeg ba ham om det.
Jeg må dra. Hvor mange får sjansen til å gjøre noe sånt?
Jeg kan ikke la andre gjøre min plikt for meg.
Jeg skal være i Norwich. Det er ikke engang aktiv tjeneste.
Du ville da ikke ønske at jeg ikke gjorde det.
Vi skal trene i flere måneder.
Innen da kan det hele være over.
Ted og jeg kommer til Oxford sammen med deg i det nye året.
Er det ikke rart...
...at jeg skal til Oxford uten Edward eller deg?
- Er De overrasket over å være her? - Grunnet min manglende undervisning.
Og hvor åpenlyst det var. Heldigvis utviste De en original tankegang.
Men om den kan disiplineres, er en annen sak.
Oxford overgår alle våre drømmer.
Gid du kunne oppleve det sammen med meg.
Jeg ville gjerne bedt deg om å forlate hæren,-
- men det kan jeg ikke. Det vil jeg ikke.
Victor er blitt avvist,-
- men Edward slutter seg snart til Sherwood Foresters.
Mitt hjerte brast ved synet av ham.
Min lillebror var plutselig blitt så voksen.
- La meg se på deg. - Hvordan har du det?
Det er en trøst at dere er i sikkerhet på engelsk jord.
Avreise til Frankrike torsdag fra Charing Cross kl 13:30.
Vær så snill og bekreft om du kan komme. Roland.
Studenter kan ikke fyke av sted til London.
Jeg fyker ikke av sted.
Vi må jobbe dobbelt så hardt og være dobbelt så flinke som mennene.
Hvorfor skulle vi ellers ha kjempet så lenge for å kunne ta eksamen?
Jeg skal si farvel til en som skal til fronten.
De har kanskje allerede noen der.
Min bror.
Mine evner kommer ikke best til uttrykk ved å strikke sokker.
Men sånn er det i krigstid.
Mennene drar i krig, og vi blir hjemme og strikker.
- Kommer De tilbake samme dag? - Ja.
- Og tar med en ledsager? - Ja.
Takk.
- Hvor lang tid har vi? - En times tid.
- Du skulle ikke til Frankrike ennå. - Jeg ba om å bli overflyttet.
- Du er ivrig etter å møte døden. - Nei.
Jo, du er. Det må du være.
Vær så snill, Vera.
Du er syk. Du har feber.
Jeg kan ikke engang være sint på deg nå.
Ser han ikke kjekk ut i den uniformen?
Ta med disse. De får ned feberen.
Takk.
Nei, ikke reis deg. Jeg skal hente den.
Unnskyld. Jeg mente ikke å være hard.
- Jeg har sviktet deg. - Nei.
Nå som det skjer, har jeg en følelse av at det er enden.
Bruker du sukker?
Influensa herjer troppene.
Jeg leste om det i avisen. De kaller det spanskesyken.
Man får veldig høy feber, og like etter...
Alle om bord!
Jeg beklager, denne er opptatt.
- Jeg kommer tilbake. - Allerede?
Alle om bord! Si farvel og kom dere ut.
- Roland! Roland? - Vera.
Roland?
Vera.
- Skriv til meg. - Ja.
- Skriv til meg. - Jeg skal skrive.
Jeg elsker deg.
Vera!
Victor...
Roland ba meg komme. Han tenkte du trengte en venn.
- Takk. - La oss sette oss.
- Hvordan har du det? - For et rot.
Jeg kan ikke bli her. Ikke nå. Jeg må gjøre noe.
- Hva? - Jeg vet ikke.
Kanskje bli sykepleier. De søker frivillige.
Roland dør ikke ung. Han er født til å sette sitt preg på verden.
- Tror du det? - Det er jeg sikker på.
Takk for at du er her.
- Jeg er lei hvis du ble såret. - Nei, vær så snill.
- Nei, jeg føler... - Det er ikke nødvendig.
Jeg har faktisk møtt ei jente.
Så flott. Jeg er så glad på dine vegne. Hva heter hun?
Molly. Hun er smart.
Hun har deg her hos seg.
Så hun er heldigere enn meg.
Telegram til frøken Lorimer, Sommerville College.
Takk.
Jeg forstår deres bekymringer, men hvis dere ser på listen -
- jeg ga dere med romaner, vil den være til stor hjelp.
- Takk, frøken Lorimer. - Det var så lite.
Siste nytt fra fronten.
Takk. Siste nytt fra fronten.
FALT I KAMP
- Sykepleier? Hvorfor det da? - De trenger frivillige.
Det er mange kvinner som ikke har en lovende karriere foran seg.
Jeg er nødt til å gjøre noe.
Jeg kan ikke bli her med nesa i bøker nå.
De har ikke patent på sannheten om hvordan vi kommer gjennom dette.
Deres mening er bare en mening, og det bør De huske.
Jeg mente ikke...
Krisen krever folk som kan gå ett skritt tilbake og tenke seg om.
Hvordan kan De oppgi en sjanse De har jobbet så hardt for?
Så De er fast bestemt?
Ja, det er jeg.
Jeg vet hvilke forestillinger som har ført dere hit,-
- og det er jeg glad for, men dem må dere glemme nå.
Dere er ikke engler som svever ned og tørker takknemlige menns panner.
Dere er arbeidere og gjør det dere får beskjed om -
- uansett hvor skittent eller kjedelig det er.
- Er det forstått? - Ja, søster.
Fram med hendene.
Det tolereres ikke at noen er høye på pæra, -
- spesielt ikke hos dem som har steget ned fra elfenbenstårnet.
Hvis dere er i tvil, er døren der. Dere kan gå nå.
Deres plikter begynner presis kl 7. Dere sitter ikke ned på avdelingen.
Hvem har sterilisert instrumentene? Har du gjort det grundig?
- Jeg tror det. - Så det tror du?
- Hva med disse her? - Jeg glemte dem.
Glemte du dem? Hva om noen hadde brukt dem uten å vite det?
- Unnskyld. - Det setter menneskeliv i fare.
Jeg trodde du var begavet.
Sykepleierne vet at jeg kommer fra Oxford, og vil knekke meg.
De aner ikke at jo mer de presser meg,-
- jo mer takknemlig er jeg.
Så lenge det kan stanse mine tanker-
- og fylle ut timene til jeg hører nytt om deg.
En av mine menn har akkurat blitt drept. Den første.
Jeg har tømt lommene hans og bundet eiendelene i hans lommetørkleet-
- som skal sendes hjem et sted til noen-
- som ser mer enn et fillete brev, en blyant og et skjell.
Ikke hold noe skjult for meg for å skåne mine følelser.
Jeg vil aldri være redd for å se virkeligheten i øynene.
Det jeg forestiller meg er langt mer skremmende.
Tenk å sende ham hit sånn. Det ser vi stadig oftere.
Hvis du er så ivrig, Brittain, kan du vaske ham.
Vera.
Hva sa du?
Søster...
- Har du vært der? - Vi dro dit som barn. Der er hun.
Du ser utslitt ut. Hva gjør de med deg?
Jeg har det bra.
Geoffrey Thurlow, en venn fra bataljonen.
- Skal dere ikke til Frankrike? - Ikke ennå.
- Unnskyld. Tilgi meg. - Jeg er like lettet.
- En soldat som elsker fred? - Eller kanskje en kujon.
Sludder. Geoffrey skulle studere til prest. Det krever mot.
Jeg ble reddet av krigen. Tenk på det.
- Skal vi gå? - Hvor?
Har han ikke skrevet til deg? Roland er hjemme på perm.
Han kom inn av døren i går og sov i 20 timer i strekk.
Han sa knapt et ord. Så han er...
Han er der nede ved havet.
Hvis dere vil ha meg unnskyldt, vil jeg gå ned til ham.
La oss gi dem et øyeblikk.
Roland?
Jeg må tilbake om tre dager.
- Se på den utsikten. - Ser man det. Offiseren vender hjem.
Vic! Hallo. Godt å se deg.
Veldig godt å se deg.
- Det er Geoffrey Thurlow. - Hyggelig å treffe deg.
Bra kastet.
Det verste er å reparere piggtråden.
Man kravler på magen i søle og regn med skosverte i ansiktet.
En kveld var jeg ute med en offiser ved navn Harrison.
Vi var så nære at vi kunne høre tyskerne hviske: "Hast du Feuer?"
- Var du redd? - Man tenker egentlig ikke på det.
Harrison er en bra fyr. Jeg inviterte ham, -
- men han sier at man blir bløt av å dra på perm.
Gud forby at dere skulle bli bløte.
Hvis jeg kunne komme meg ut, ville jeg ikke komme tilbake.
Det aner du ikke noe om.
Vi går og drikker te.
Det var unødvendig.
Så snakk med meg. Hvordan skal jeg ellers kunne forstå?
Det kan du kanskje ikke.
Jeg sendte deg noen dikt. Jeg vet ikke om du fikk dem.
Jeg tror ikke det.
- Har du selv skrevet noen? - Dikt?
Herregud.
Roland?
Roland.
Unnskyld. Jeg er lei for det.
Roland.
Roland, se på meg.
Se på meg. Jeg er her.
Dette...dette er virkelig.
Kjenn det.
Dette...
Denne delen av deg...
...ikke ødelegg den.
Kanskje den allerede er borte.
Nei. Det er den ikke.
Det lover jeg.
Harrisons bror kom tilbake fra perm og var blitt forlovet.
Han kikket opp over brystvernet og fikk hodet skutt av.
Jeg sto ved siden av ham da det skjedde.
Man blir bløt av perm.
Vi trenger ikke å gifte oss. Eller forlove oss.
Kanskje vi skulle det.
Det er ikke det vi ønsket.
Men forestill deg det. Du i hvit kjole, -
- en solskinnsdag i en gammel kirke. Med alle dem vi er glad i.
- Champagne. - Kake.
Er det noe som er bedre enn kake?
Gift deg med meg, Vera, neste gang jeg kommer hjem.
Greit.
Ja.
- Du ser kjekk ut. Lykke til. - Farvel, Geoffrey.
- Ta godt vare på deg selv. - Det skal jeg. Ha det bra.
- Vi ses snart. - Geoffrey, pass godt på deg selv.
Det hadde jeg nesten glemt. Notene mine. Pass på dem for meg.
- Far. - Lykke til, gutten min.
Toget er klart til avgang! Alle om bord!
- Ha det godt. - Lykke til, Edward.
- Du skriver til oss, ikke sant? - Naturligvis.
Vera. Vil du be din far om å skynde seg?
Far.
Far?
Kom igjen! 200 senger til før lunsj. Skynd dere!
Godt nytt. Min juleperm er blitt godkjent.
Jeg kommer hjem og gjør deg til min kone.
Og jeg har en overraskelse som vil glede deg. Det får du se.
Jeg er nå i hovedkvarteret, fem kilometer fra linjene.
Jeg skal være her til jeg får perm. Jeg er i sikkerhet.
I sikkerhet.
Kjære.
- Hvordan ser jeg ut? - Som en ekte brud.
Synd Edward ikke kunne få perm så han kunne være forlover.
Her er hun.
Du ser nydelig ut.
En halv time til.
Vi skal møte herr og fru Leighton ved kirken.
Det har vært en lang reise. Han er nok sliten.
Frøken Vera Brittain? Det er telefon til Dem.
Det må være ham. Bare han ikke blir forsinket.
Det er her.
Roland?
Hallo?
Vera. Roland...
Roland er død.
Roland er død, Vera.
Dette er fra en offiser i hans kompani.
"Død av skuddsår på Louvencourt feltsykehus."
- Hva gjorde han ved fronten? - Skulle han ikke være bak linjene?
Han ble plutselig sendt dit i et stort fremstøt.
- Det har det ikke stått noe om. - Han var ute og reparerte piggtråd.
"Skutt av en snikskytter klokka to om natten, -
- mens han modig utførte sin plikt.
Han ble straks ført til Louvencourt og døde sent på ettermiddagen.
En edel og smertefri død."
Det er lenge etter at han ble skutt. Hva skjedde?
Smertefri.
Det må han vel vite.
Han elsket det musikkstykket.
Hvorfor var det ingen beskjed til oss?
"Ingen ytterligere detaljer om løytnant Leightons død.
Ute av stand til å hjelpe."
- Hvor kan jeg finne George Catlin? - Han er rett der inne.
Unnskyld. Jeg er Vera Brittain, Roland Leightons forlovede.
- Offiseren tar ikke imot besøk. - Jeg skrev til Dem.
- Det skal De ha takk for. - Det er ikke mer å fortelle.
Men De så Roland på feltsykehuset?
Finn trøst i at det var en rask og smertefri død.
Alle sier det, men han levde i flere timer etter at han ble skutt.
Jeg er lei for det.
De er redd jeg lager en scene.
Hvorfor skulle De fortelle om en fryktelig død?
Jeg vil vite sannheten.
Det er det eneste jeg kan gjøre for ham nå.
Vil De la oss være alene?
Det var et stygt skuddsår i underlivet.
De opererte ham. De gjorde sitt beste.
Jeg lå i sengen ved siden av. Han hadde ikke en sjanse.
Sa han noe? Kom han med en beskjed?
Smertene var for store. De gjorde alt annet umulig.
Jeg forstår. Ja.
Det forklarer det.
Måtte han...
...lide mye?
- De ventet på morfin. - Kom det?
Han fikk noe til slutt.
Sa han...
...noen ord?
Vær så snill?
Han sa: "Jeg er blitt så stiv av å ligge på skrenten i seks dager."
Jeg er lei for det. Ikke noe av det gir mening.
Det var svært vennlig av Dem. Det vil jeg ikke glemme.
Kjære Victor. Jeg traff den aktuelle offiseren. Han...
Han bekreftet det Rolands kollega fortalte oss.
Det var en smertefri og edel død.
Finn trøst i det når du drar til Frankrike.
Rolands utstyr. De har sendt det hjem til oss.
Hvorfor har de sendt oss det?
Fjern det!
Vent.
TIL VERA
Fioler fra Plugstreet-skogen sender jeg deg langveisfra.
Det er rart at de er blå, når hans utgytte blod var rødt.
De vokste ved hans hode søtt, det er rart at de er blå.
Fioler fra Plugstreet-skogen. Tenk hvilken betydning de har.
Liv og håp og kjærlighet og deg.
Du har ikke sett dem gro der hans ille tilredte lik lå.
De skjulte redselen for oss nå, det var best, du må meg tro.
Fioler langveisfra til din kjære, fjerne, glemsomme jord.
Jeg sender deg dem som minne og vet du vil forstå mine ord.
Min kjære søster, vi må tro på-
- at hans liv ikke ble ofret forgjeves.
At den piggtråden han jobbet på måtte bli reparert av noen.
Og det var typisk for Roland å melde seg som den første.
Sykepleier Brittain.
Det er noen som spør etter Dem.
Hvem er det?
- Hvem er det? - Victor.
- Vera. - Jeg visste det ikke.
For ei knipe, hva?
- Jeg blir gal av det teppet. - Jeg skal ordne det.
Vet Molly det?
Skal jeg kontakte henne for deg?
Molly fins ikke, Vera.
Det har hun aldri gjort.
Jeg ville ikke at du skulle ha vondt av meg.
En offiser som har mistet øynene skal fortelle meg om blindeskrift.
Det er den Victor jeg kjenner. Den evige optimist.
Ja, historier til inspirasjon for de fortapte.
- Hva med deg? Skriver du stadig? - Skriver?
Det hører til i et annet liv.
Jeg har tenkt på det. Og...
Jeg vil ta meg av deg.
Vi hører sammen nå.
Gjør vi ikke?
Du vil trenge noen, og jeg...
Roland ville likt det.
Stakkars Vera.
Frir du til meg nå?
Ja.
Ja, det gjør jeg.
Da må jeg avslå.
Brittain, det er bud etter Dem.
Han ropte på oss for en time siden.
Han sa at det var en høy, klikkende lyd i hodet hans.
Det skjedde svært raskt og plutselig. Det gjør meg vondt.
Victor.
Jeg er så glad for at du var der og så ham rett før hans død.
Våre minner om dem begge er verdt all verden,-
- og solen går aldri ned over de minnene.
Og du vet at jeg elsker deg,-
- at jeg ville gjøre alt som sto i min makt, hvis du ba meg om det,-
- og at jeg er din tjener så vel som din bror.
- Jeg har bestemt meg. - Frankrike?
Men det er jo fronten. Det er veldig farlig.
Jeg vil være bak linjene.
Det er så nær Edward jeg kan komme.
Jeg har samlet sammen noe til deg. Du kan vel ta det med til Frankrike.
Det er kokkepikens siste krukke. Og...
...krem. Så hendene dine ikke blir sprukne.
Og glem ikke dine stakkars albuer. Det er fort gjort.
Hvorfor var jeg skuffet over at du ikke var en gutt?
ETAPLES, FRANKRIKE AUGUST 1917
- Se opp. Har du den? - Ja.
Hva gjør du her ute? Du kommer til å fryse.
Unnskyld. Jeg skal melde meg på avdeling C.
Brakke 327 under søster Milroy. Lykke til.
Det er 30 mann i ei brakke. Noen av dem er stygt skadet.
De skal egentlig på feltsykehuset, men det blir sjelden noe av.
Greit.
Operasjonsstuen ligger der. Det er mangel på alt, også kirurger.
Jeg måtte selv sage av en fyrs arm i går. Litt av en jobb.
Det er ikke ideelt, men vi er jo i krig.
Søster? Kan jeg få litt vann?
Sa jeg ikke at de er tyskere? Det er raskere å gi dem numre.
Første tysker, andre, tredje, fjerde...
Ham ville jeg holdt øye med. Han har bare et par timer igjen.
Det er alt. Det er best å bare kaste seg uti det.
- Hva med de engelske brakkene? - Du overtar. Du kan skifte senere.
Sett den der du kan. Det er ikke mange senger igjen.
Koldbrann. Brittain, antiseptisk middel til denne skitne tyskeren.
Her går jeg, Edward, og kjemper for å redde tyske soldater,-
- som du setter livet på spill for å drepe få kilometer herfra.
Det får deg til å tenke.
Her borte!
Det gjør det virkelig.
Jeg ventet på deg igjen på søndag.
Jeg er her hver uke til du kan komme.
Brittain. Det er håpløst. Hent skjermen.
- Kjære Gud, ikke sånn. - Det går nok bra.
Ikke sånn. Ikke her.
- Øynene mine. Jeg ser ikke noe! - Rolig nå.
- Hjelp meg! - Rolig nå. Alt er i orden.
Klara? Er det deg, Klara?
Ja. Ja, jeg er her.
Ikke vær redd.
Tilgi meg, Klara. Vær så snill å tilgi meg?
Naturligvis.
Jeg er her.
Så hans sjel kan slippe ut.
Du må styre dine tanker.
Pust godt. Sånn ja.
Jeg trenger hjelp.
Det går bra. Takk.
Det piner meg at jeg er blitt flyttet lenger vekk fra deg.
Alle de månedene uten å kunne besøke deg.
Vi marsjerte forbi Louvencourt, og jeg besøkte Rolands grav.
Jeg sto foran den og ba om-
- at jeg må leve og gjøre meg verdig til hans vennskap.
Men jeg følte ikke hans tilstedeværelse.
Kanskje han er der han hører hjemme. Hos deg.
Det kommer et stort fremstøt.
Tyskerne kommer nærmere.
Forsiktig. Forsiktig.
Sykepleier! Jeg trenger hjelp.
Sykepleier.
Ja?
- Jeg fryser. - Jeg henter et teppe.
Her.
Sennepsgass.
En av guttene sa at han kjente deg. Han snakket nok i villelse.
- Hvor er han? - Vi måtte bære ham på baksiden.
- Han het visst Edward. - Hva?
Edward?
Edward!
Edward...
Edward!
Nei.
Nei!
Edward?
Han er i live! Hjelp meg!
Bær ham hit.
- Løft ham. Ikke armen. - Sånn. Forsiktig.
Edward?
Såret er betent. Vi må sterilisere det.
Vent.
Edward.
Edward? Kom tilbake til meg.
Edward?
Edward, det er Vera.
Fort.
Jeg drømte at en engel spilte musikk for meg.
Vi var alle sammen nede ved sjøen.
Husker du det? Den gang Victor hoppet uti.
- Ja. - Jeg sa at det var rotter.
Å gud.
Du er tilbake nå.
Jeg fant dette i lomma di i går.
Fra Geoffrey.
Jeg har ikke lest det.
Jeg har det med meg.
Du skal høre hans stemme.
Nei. Hold deg i ro.
"Vi gikk tilbake til brakkene i går. Vi var alle utslitte."
Det var et krigsherjet skue, og dog,-
- da jeg betraktet det fikk jeg en merkelig følelse.
Solnedgangen lyste opp vannet i granatkraterne-
- så de så ut som sjøer av gull-
- og jeg følte en tilstedeværelse som var større enn alt dette.
En utrolig fred, Edward.
Og jeg tenkte på deg, min kjære venn,-
- og jeg visste at jeg ville se deg igjen.
Enten i denne verden eller i den neste.
Gid du ikke måtte reise.
Jeg er glad du skal til Italia. Kampene er ikke så harde der.
Når det er over kan vi reise sammen.
- Til eksotiske steder. - Som Italia?
Lov meg at du drar tilbake til Oxford.
- Gjør det du alltid har ønsket deg. - Jeg kan ikke forestille meg det nå.
Kommer De?
Gjør det.
Bare hvis du også kommer.
Kom straks hjem, Vera. Din mor er dårlig.
Hjemlige plikter kaller.
Vera. For en lettelse.
- Mor? - Jeg har hatt det forferdelig.
Kokkepiken har dratt.
Man får ingenting i butikkene.
Det er ikke noe kjøtt eller smør.
Det er ikke egg.
- Hva skal vi lage til Edward? - Jeg trodde det var krise.
Vi kunne kanskje lage en marengskake til ham.
Jeg har ligget i sengen i flere uker.
Og det er ikke blitt gjort noe i huset.
Alt er ganske forferdelig.
Vera. Det er så godt å se deg.
Vi må finne en kokkepike.
Det er også husarbeide og fjell av stryketøy.
Jeg må gå klokka fem. Jeg skal på dans.
Holdes det fremdeles dans?
De er vakre, min kjære.
Jeg skal åpne.
Det er slutt! Våpenhvilen er underskrevet!
Frøken Brittain.
- Endelig tilbake. - Ja.
Dette semesteret er det Chaucer. De har mye å ta igjen.
Hallo. Jeg heter Winifred Holtby. Vi er lesemakkere dette semesteret.
Jeg har hørt at du vil bli forfatter. Det vil jeg også.
Vi kunne lese hverandres arbeide hvis du har lyst.
- Jeg må fortsette. - Naturligvis.
Vera? Du godeste. Er alt i orden?
Er det noen som kan hjelpe meg?
Det går nok bra.
Jeg har med noen flere bøker til deg.
Har du fått lest de siste?
Jeg reddet min brors liv der borte. I Frankrike.
Men krigen tok ham likevel.
Jeg var der de siste månedene.
Jeg var frivillig på en signalstasjon nær Abbeville.
Det visste jeg ikke.
Vi er alle sammen omringet av spøkelser.
Nå må vi lære å leve med dem.
Du må begynne med å stå opp, kle på deg og spise.
Våren er der ute.
...den tyske utenriksministeren har uttalt-
- at vi alle er ansvarlige for krigen og bør betale prisen i fellesskap.
Til det sier vi: "Hvem startet den?"
Keiseren kan ikke godtgjøre dette lands menn og kvinner, -
- men tyskerne må betale.
Tankegangen med øye for øye og tann for tann er farlig.
- Alt kan gjenta seg. - Skal vi la dem trampe på oss?
Se henne i øynene og si at hun skal elske tyskerne.
De drepte min eldste sønn ved Somme.
Så min nest eldste sønn, Harry.
Og De står her og forsvarer dem.
- Frøken Brittain. - Offiser.
George Catlin.
Damen har noe å si.
Snakk.
- Jeg var sykepleier ved fronten. - Det er flott.
Er det noen andre som vil fortelle noe...
Nei, jeg er ikke ferdig.
Jeg...
En stund jobbet jeg i ei brakke full av tyske offiserer.
- Forhåpentlig ikke for godt. - Jeg husket akkurat en av dem.
Jeg holdt ham i hånda da han døde. Han ropte på en kvinne han elsket.
Da han sto ved slutten av sitt liv ba han henne om tilgivelse.
Jeg mistet en bror under krigen. Og min forlovede.
Jeg kan heller ikke få det til å gi mening, -
- men da jeg holdt den tyskeren i hånda, -
- holdt jeg også dem i hånda.
Deres smerte var den samme smerten, deres blod var det samme blod.
Vår sorg deler vi med hundre tusener av tyskere.
Ikke hør på henne.
Jeg... Jeg snakker til dem av oss som er blitt igjen.
Mødre, søstre, kvinner.
Vi sendte våre menn i krig.
Jeg kjempet med min far så min bror kunne dra av sted.
Fordi vi tror det er det rette å gjøre. Det ærefulle å gjøre.
Men det eneste jeg kan gjøre er å stå her og spørre dere:
Er det det?
Hadde jeg rett?
Kan jeg finne motet til å tro på at det kan være en annen vei?
Kanskje deres død bare gir mening -
- hvis vi står sammen nå og sier nei.
Nei til drap. Nei til krig.
Nei til den uendelige hevnspiralen.
Det må være slutt.
Slutt.
Solen på en lang, hvit vei som nedover bakken bukter seg.
Klematisen, som vokste ved ditt vindu uten ståhei,-
- de venter stadig på deg.
Den skyggefulle sjø vil din fot atter bryte.
Og når lerken kvitrer i din skog,-
- vil du intetanende kanskje møte en annen fremmed der ute.
Det vil være best.
De vil glemme dere.
De vil ha meg til å glemme dere.
Men det kan jeg ikke.
Jeg vil ikke.
Det er mitt løfte til dere nå.
Dere alle sammen.
Vera Brittains "Testament of Youth" bygde på opplevelsene under krigen.
Boken ble en bestselger og utropt til å være generasjonens stemme.
I 1925 giftet Vera seg med George Catlin og fikk to barn.
Hun ble en suksessrik forfatter og en av århundrets ledende pasifister.
"Testament of Youth" står stadig som en av de sterkeste krigserindringer.
TIL MINNE OM
Norske tekster: Lise Weggersen Scandinavian Text Service 2015